УХВАЛА
іменем України 
 
15 липня 2021 року
м. Київ
справа № 752/22049/20
провадження № 51-3408ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року в межах кримінального провадження № 12020105120000346 від 22 вересня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Встановлені обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання
у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації.
Київський апеляційний суд ухвалою від 8 квітня 2021 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишив без задоволення.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 у порядку ч. 2 ст. 404 КПК змінив. Виключив з резолютивної частини вироку обов`язок, який поклав суд на ОСОБА_5 на підставі
ст. 76 КК, а саме «не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації». У решті вказаний вирок районного суду залишено без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд не застосував закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 3 ст. 76 КК), який підлягав застосуванню. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки апеляційний суд, на думку прокурора, безпідставно вийшов за межі апеляційної скарги та необґрунтовано покращив становище обвинуваченого.
Мотиви Верховного Суду
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 , правильність кваліфікації його дій
за ч. 1 ст. 306 КК, вид і розмір призначеного покарання та факт звільнення від його відбування прокурором у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання на істотні порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК та на неправильне застосування п. 2 ч. 3 ст. 76 КК є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вирішення питань, пов`язаних із призначенням покарання та можливістю звільнення від його відбування, належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення.
Положення ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції переглядати судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Виключення із цього правила можливі лише за умов, якщо цим не буде погіршено становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд повною мірою дотримався зазначених положень кримінального процесуального закону, належним чином розглянув апеляційну скаргу прокурора в порядку ст. 405 КПК та обгрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши відповідні мотиви прийнятого рішення.
Так, в апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 . У частині визначення обов`язків, передбачених ст. 76 КК, постановити в цій частині новий вирок, яким покласти на нього такі обов`язки: не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в орган з питань пробації.
На обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначав, що суд першої інстанції поклав на обвинуваченого обов`язок, який не передбачений чинними положеннями ст. 76 КК. Замість передбаченої у законі заборони виїжджати за межі України
з будь-якою метою, заборонив ОСОБА_5 виїзд без погодження
з уповноваженим органом тільки на постійне місце проживання, чим незаконно покращив становище обвинуваченого.
Доводи прокурора в частині неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд визнав слушними, оскільки Законом України від 7 вересня 2016 року № 1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» положення
ст. 76 КК «Обов`язки, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням» викладено у новій редакції. І якщо згідно з попередньою редакцією у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд міг покласти на засудженого обов`язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, то в чинній редакції передбачено право суду додатково покласти на засудженого обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 76 КК, у тому числі обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Проаналізувавши дані, якими місцевий суд керувався підчас призначення покарання, апеляційний суд реалізував надані йому законом дискреційні повноваження та обрав відповідний спосіб виправлення порушень закону України про кримінальну відповідальність, допущених судом першої інстанції, шляхом виключення з резолютивної частини вироку альтернативного (додаткового) обов`язку «не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації».
Колегія суддів касаційного суду не вбачає в таких діях апеляційного суду порушень ні кримінального процесуального закону, ні закону України про кримінальну відповідальність.
Враховуючи наведене, в цьому випадку судом апеляційної інстанції дотримано вимог кримінального процесуального закону та не порушено закону України про кримінальну відповідальність, ухвала апеляційного суду відповідає положенням
статей 370 і 419 КПК, а підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки наведені у касаційній скарзі аргументи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
прокурора ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду
від 8 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3