КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/14952/18                                                                        Головуючий у І інстанції - Дубас Т.В.  
апеляційне провадження №22-ц/824/994/2021                              Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
  13 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Сержанюка А.С., Шебуєвої В.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та допомоги по вагітності та пологах,-

                                                                  встановив:
  ОСОБА_2 23 листопада 2018 року звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і допомоги по вагітності та пологах.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суд Київської області від 26 лютого 2019 року первісний відповідач - Головне управління Національної поліції в м. Києві, за клопотанням позивача, замінено на належного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України.
Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним.
З 19.07.2011 року позивач працювала у відділі фінансово-економічного забезпечення ДАІ ГУ МВС України в м. Києві на посаді спеціаліста 1-ї категорії. 
Наказом № 962 о/с від 4 листопада 2015 р. вона була звільнена у зв`язку з ліквідацією підрозділу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, а саме - змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення вважає незаконним, оскільки на дату звільнення вона перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а ліквідовано було лише підрозділ, а не всю установу повністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпІІ України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Неодноразово уточнюючи позовні вимоги (63-71, 131-139) остаточно просила стягнути з  Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 04.01.2016 року по 06.11.2018 року, що становить 130151,45 грн; допомогу по вагітності та пологам в розмірі 35205,66 грн; допомогу по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з паталогічними пологами за листком непрацездатності № 229823 у розмірі 3911,74 грн. та правничу допомогу 10000 грн..
    Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020 року  в задоволенні позову відмовлено.  
 Не погоджуючись з вказаним рішення  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнувши пред`явлені суми з ГУНП в Київській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Київській області.
    Відзив не надійшов.
  Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
   Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки ОК-4 ОСОБА_2 з жовтня 2007 року по жовтень 2015 року працювала з повною зайнятістю в Управлінні державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (код ЄДРПОУ 24523569).
За наявною в ЄДР інформації Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (код ЄДРПОУ 24523569) на даний час перебуває в стадії ліквідації і як юридична особа не ліквідовано.
З довідки ОК-4 вбачається, що з грудня 2015 року по грудень 2017 року ОСОБА_2 щомісячно отримувала від Управління соціального захисту Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (код ЄДРПОУ 20591492) допомогу відповідно в розмірах по 1378,00грн, 1450,00 грн, 1600,00 грн та 3200,00 грн в місяць.
З довідки ОК-4 вбачається, що з квітня 2018 року по серпень 2018 року ОСОБА_2 працювала з повною зайнятістю в Департаменті охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації (код ЄДРПОУ 02012906).
Належних доказів про роботу ОСОБА_1 в Міністерстві внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ - 00032684) суду не надано.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позов пред`явлений не до належного відповідача.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій).
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
 
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
 
Позивач у цій справі клопотав про заміну первісного відповідача Головне управління Національної поліції в м. Києві на належного відповідача Міністерство внутрішніх справ України.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суд Київської області від 26 лютого 2019 року первісний відповідач - Головне управління Національної поліції в м. Києві, за клопотанням позивача, замінено на належного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
 
Установивши, що Міністерство внутрішніх справ України не є правонаступником Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, оскільки у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про національну поліцію" та на виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" органи внутрішніх справ ліквідуються і жодним нормативним актом не визначено правонаступництво Міністерства внутрішніх справ, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача. При цьому Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань знаходяться у стані припинення.
            
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник, оскільки позивача звільнено  наказом Управління ДАЇ ГУМВС України в м. Києві у зв`язку з ліквідацією підрозділу.
Згідно ст.. 21 КЗпП України відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою укладено трудовий договір.
Отже, роботодавцем по відношенню до позивача є окрема юридична особа - Управління ДАЇ ГУМВС України в м. Києві, яка самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (ст.. 96 ЦК України).
Ч. 2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Повноваження щодо управління справами юридичної особи щодо якої прийнято рішення про ліквідацію/припинення  переходять до комісії з припинення юридичної особи (ст.. 105 ЦК України), проте така комісія до участі в розгляді в справі не притягувалась, тому вона не є учасником судового розгляду.
Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
 Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

 
Суддя-доповідач                                                      В.В. Гуль
 
Судді                                                                         А.С. Сержанюк
 
                                                                                   В.А. Шебуєва