ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4324/19                Головуючий суддя І інстанції Остропілець Є. Р.
Провадження № 33/818/885/21        Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Семенова С.В., а також представника потерпілого ОСОБА_2 – адвоката Дем`яненко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Семенова С.В. на постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_1 , - 

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_1 , 1955 року народження, громадянка України, мешканка м. Харкова, 

- визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч.2 ст. 38 КУпАП.

       В постанові зазначено, що відповідно до протоколу серії БД №248059 від 12.10.2019 року вбачається, що 12.10.2019 року о 15 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Skоda Fabia», номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі Харків-Щербаківка (12 км+500 м), пересікла суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1. ПДР України, виїхала на зустрічну смугу, не дотримуючись безпечної дистанції, та допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який розвертався, в результаті чого автомобілі отримали пошкодження, чим порушила вимоги п. 13.1. Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.124 КУпАП.

 
       Не погодившись з таким рішенням суду захисник Семиенов С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
В своїй апеляційній скарзі посилається на висновки експерта, відповідно до яких винним є інший учасник ДТП, а суд першої інстанції проігнорував цей висновок. Вказує, що ОСОБА_2 раптово виїхав на її смугу руху і вона, на її думку, об`єктивно не мала можливості уникнути ДТП. Зазначає, що ОСОБА_2 розвертався з правого ряду і це вбачається з відеозапису, а суд першої інстанції не взяв цього до уваги.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 – адвокат Дем`яненко О.М. пояснила, що ОСОБА_5 дійсно повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не виявив бажання примати участь у ньому, а тому вважала за можливе розглянути апеляційну скаргу без його участі.
ОСОБА_1 та її захисник Семенов С.В. не заперечували щодло розгляду апеляційної скарги без участі потерпілого ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 269 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливо розглянути апеляційну скаргу захисника Семенова С.В. без участі потерпілого ОСОБА_2 .

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та її захисника Семенова С.В., які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, а також пояснення представника потерпілого Дем`яненко О.М., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та вважала судову постанову законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною ця особа в його вчиненні. 
       Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої захисником Семеновим С.В. апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.
       Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 2), ОСОБА_1 керуючи автомобілем пересікла суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 ПДР України, виїхала на зустрічну смугу, не дотримуючись безпечної дистанції та допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ, який розвертався, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
       Аналізуючи письмові пояснення, які ОСОБА_1 зазначила в протоколі, апеляційний суд дійшов висновку, що остання була не згодна зі змістом цього протоколу, однак заперечень до працівників поліції щодо їх дій не висувала. 
       Належить взяти до уваги і те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи, що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, в тому числі, в порядку, передбаченому КАСЧ України, до керівництва працівників поліції, ОСОБА_1 не оскаржувалися. Також, ОСОБА_1 не подавала заяв і до правоохоронних органів, щодо дій працівників поліції, в порядку, передбаченому КПК України.
       Також не оскаржувались дії працівника поліції щодо складання схеми місця ДТП, яка без зауважень власноручно була підписана, в тому числі, ОСОБА_1 .
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що саме вона безпосередньо після складення працівниками поліції підписала цю схему. 
Отже, об`єктивно вбачається, що працівники поліції під час оформлення матеріалів дорожньо-транспортної пригоди не порушили вимог чинного законодавства.
Відповідно до відомостей схеми ДТП (арк. 3) вбачається, що місцем зіткнення автомобілів під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є зустрічна смугу відносно руху водія ОСОБА_1 , а тому об`єктивно вбачається, що водій ОСОБА_1 допустила виїзд на зустрічну смугу руху.
Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що водій ОСОБА_2 не увімкнув покажчик лівого повороту.
Проте, відповідно до пояснень ОСОБА_1 , які вона надала в суді апеляційної інстанції, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 вона побачила лише за 5 – 6 метрів до зіткнення і це був саме капот його автомобіля, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що остання не мала об`єктивної можливості бачити чи увімкнений покажчик повороту чи ні і розцінює ці твердження як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.
Крім того, в матеріалах справи міститься диск (арк. 33) із відеозаписом події ДТП. 
З цього відеозапису вбачається, що відеозапис був зафіксований на відеокамеру, яка розташована на автозаправочній станції. Також з цього відеозапису об`єктивно вбачається, що в момент ДТП та за декілька хвилин до нього ніякі автобуси не виїжджали з цієї заправочної станції і не могли створювати перешкоду для водія ОСОБА_1 , а тому такі твердження суд вважає необґрунтованими.
Крім того, з цього відеозапису вбачається, що ОСОБА_2 рухається на автомобілі попереду автомобіля ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку, що остання мала об`єктивну можливість і повинна була його бачити та вчиняти певні дії відповідно до ПДР України.
Поряд з цим, в своїх письмових поясненнях, які ОСОБА_1 надавала суду першої інстанції (арк. 17-18), пояснила, що вона рухалась зі швидкістю 45-47 км/год. Такі ж самі відомості були взяті до уваги експертом при проведенні експертного дослідження. Проте, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що рухалась зі швидкістю 75-80 км/год.
Отже в поясненнях ОСОБА_1 вбачаються істотні суперечності, які суд апеляційної інстанції розцінює, як обраний спосіб захисту.
Крім того, як слушно зазначив суд першої інстанції, при проведення експертного дослідження експертом не досліджувався аудіозапис судового засідання від 05.03.2020 року, який міститься в матеріалах справи, відповідно до якого ОСОБА_2 пояснював, що він знаходився у лівій смузі руху. На зустрічній для нього смузі руху автомобілів не було. Отже експерт необґрунтовано зазначив у мотивувальній частині експертного дослідження (арк. 70) про те, що пояснення водія ОСОБА_2 про механізм розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди на стадії зближення транспортних засобів, а саме про те, що автомобіль ВАЗ рухався по лівій смузі, зупинився, щоб пропустити зустрічні автомобілі, після чого почав розворот, з технічної точки зору, є неспроможніми, оскільки з відеозапису було встановлено, що автомобіль ВАЗ не надав дорогу зустрічним автомобілям перед виконанням маневру лівого розвороту.
З відеозапису вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 рухався по лівій смузі свого напрямку руху та почав зменшувати швидкість руху. Зустрічних транспортних засобів не було, а тому не зупиняючись, а лише знизивши швидкість ОСОБА_2 почав маневр розвороту та виїзду на зустрічну смугу руху.
Також з відеозапису вбачається, що зіткнення автомобілів відбулось відразу після початку ОСОБА_2 маневру розвороту. До початку цього маневру ОСОБА_2 рухався прямо. 
Оскільки зіткнення відбулось відразу після початку маневру ОСОБА_2 розвороту ліворуч, що вбачається з відеозапису, а місцем ДТП є зустрічна смуга для водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 перед початком маневру рухався у лівій смузі руху, а водій ОСОБА_1 , яка рухалась за цим автомобілем повинна була його бачити та виконати вимоги ПДР України.
Більш того, відповідно до вимог п. 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Отже, ОСОБА_2 , рухаючись по лівій смузі проїжджої частини, зайнявши крайню смугу руху намагався виконати маневр розвороту ліворуч та не повинен був розраховувати, що інший водій здійснить виїзд на зустрічну смугу руху, а тому розпочав здійснення цього маневру.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надала суду будь-яких фактичних відомостей про те, що ОСОБА_2 не увімкнув покажчик лівого повороту перед початком здійснення маневру, немає таких доказів і в матеріалах справи, а тому суд апеляційної інстанції розцінює це твердження як обраний нею спосіб захисту для уникнення відповідальності.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_1 про її невинуватість ґрунтуються лише на її суб`єктивних твердженнях про порушення ПДР України іншим водієм – ОСОБА_2 . 
Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які, в своїй сукупності, свідчать про порушення ОСОБА_1 п. 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
       Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
       Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, а провадження закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника Семенова С.В. залишити без задоволення, а постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч.2 ст. 38 КУпАП, – залишити без змін.
       Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя                                                                С.К. Шабельніков