справа № 940/1278/20                                                головуючий у суді І інстанції Косович Т.П.
провадження № 22-ц/824/9751/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Тетіївського районного суду  Київської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради Київської області про встановлення юридичного факту та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,-
 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року     ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  Тетіївської міської ради Київської області про встановлення юридичного факту та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Просив встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняла спадщину після смерті її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , вступивши в управління та володіння спадковим майном.  Позовні вимоги обґрунтовані тим, що необхідність встановлення даного факту виникла в зв`язку зі спадковим майном, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 та яке він бажає прийняти як спадкоємець за законом першої черги спадкування як чоловік померлої. Крім того, позивач просивв порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4 визнати за ним право на земельну частку (пай), розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка знаходиться на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0277033 від 11.04.2000 року.  ОСОБА_4 прийняла у спадщину, проте не оформила своїх спадкових прав. Позивач вказує, щоє спадкоємцем за законом першої черги спадкування та спадщину прийняв своєчасно. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом йому відмовлено через відсутність документів, з яких можна було б встановити факт придбання спадщини ОСОБА_4 після смерті її матері ОСОБА_5 , в зв`язку з чим він не може реалізувати своїх спадкових прав.
Рішенням Тетіївського районного суду  Київської області від 13 травня 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради Київської області про встановлення юридичного факту та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування задоволено частково. Встановлено юридичний факт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняла спадщину після смерті її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , вступивши в управління та володіння спадковим майном. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, в частині відмови у  визнанні права позивача  на земельну частку  (пай),     ОСОБА_3 , через представника-    ОСОБА_6 у, подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано  довідку-лист Міжрайонного  управління у Володарському та  Тетіївському  районах  Головного  управління  Держгеокадастру у Київській області  від 13.06.2018 року. Згідно вказаної довідки  ОСОБА_7 була включена  до списку  громадян  співвласників  колективної  власності на землю, тобто мала право на  земельну частку  (пай).
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило. 
У судовому засіданні представник апелянта, адвокат Безугла І.С., просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 . Після її смерті залишилося спадкове майно, в управління яким фактично вступила дочка померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 1996 року проживала разом з нею в одному будинку в АДРЕСА_1 без реєстрації, після смерті доглядала за будинком та проводила його поточний ремонт, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження ОСОБА_4 (а.с.6,7), копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.9), копіями довідок старостинського округу № 10 (с.Стадниця) виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 149 від 22.10.2018 року та № 12 від 10.01.2020 року (а.с.33,34) та довідкою виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 41 від 15.03.2021 року (а.с.58).
11.04.2000 року на ім`я ОСОБА_5 Тетіївською районною державною адміністрацією було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0277033 на право на земельну частку (пай), розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка знаходиться на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області (а.с. 15). Даний сертифікат отримала дочка ОСОБА_5  -ОСОБА_4 (лист Міжрайонного управління у Володарському та Тетіївському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області від 13.06.2018 року - а.с. 16).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11). Після її смерті спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_1 , проживаючи разом зі спадкодавцем на день її смерті (копія довідки відділу реєстрації місця проживання осіб Каховської міської ради Херсонської області № 4426 від 10.09.2020 року - а.с. 14).
Звернувшись до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на право на земельну частку (пай), розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка знаходиться на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, позивач отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через відсутність документів, з яких можна було б встановити факт придбання спадщини ОСОБА_4 після смерті її матері ОСОБА_5 (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.09.2020 року - а.с.13).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вважав доведеним позивачем факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті її матері ОСОБА_5 .. Сторони рішення суду в цій частині не оскаржують, а відтак колегія судді не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо даних позовних вимог. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 права на земельну частку (пай) суд першої інстанції вважав, що  позивачем не доведено ту обставину, що майнові права ОСОБА_5 на земельну частку (пай),  увійшли до складу спадкового майна після її смерті. 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується повною мірою, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до  ст.ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Судом першої інтсанції встановлено, що після смерті ОСОБА_5 належне їй майно фактично прийняла у спадщину її дочка ОСОБА_4 ..
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року N 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).
Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділ X "Перехідні положення" ЗК України).
Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0277033 на право на земельну частку (пай), розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка знаходиться на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, був виданий Тетіївською районною державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_5 11.04.2000 року на підставі рішення Тетіївської районної державної адміністрації № 89 від 27.03.2000 року (як зазначено в самому сертифікаті), тобто рішення, за яким ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , вже не стала власником майнових прав, прийнятого після її смерті.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Суд апеляційної інстанції, вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено того, що майнові права ОСОБА_5 на земельну частку (пай), розміром 4,09, яка знаходиться на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, увійшли до складу спадкового майна після її смерті. Державний акт на право колективної власності на землю при паюванні земель КСП «Стадниця» з доданим списком громадян співвласників колективної власної на землю, які мають право на земельну частку (пай), з якого можна було б встановити коли саме померла ОСОБА_5 набула майнові права на земельну частку (пай), до матеріалів справи не додано.
            Натомість, колегія суддів, критично оцінює посилання апелянта на  довідку-лист Міжрайонного управління у Володарському та Тетіївському  районах  Головного  управління  Держгеокадастру у Київській області  від 13.06.2018 року, яка  не є належним та допустимим доказом, що підтверджує майнові права ОСОБА_5 ..
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданупредставником - ОСОБА_2 -  залишити без задоволення.
 
Рішення Тетіївського районного суду  Київської області від 13 травня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                     Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська

 В.А. Нежура