ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» липня 2021 року 
м. Харків
справа № 638/9349/20
провадження № 22ц/818/2207/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державна казначейська служба України
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року в складі судді Цвірюка Д.В.
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 червня 2003 року по 31 травня 2005 року їй призначено пенсію по інвалідності, а з 01 жовтня 2006 року довічно – пенсію за віком.

Вказала, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв?язку із загостренням бойових дій на території Луганської та Донецької областях у 2016 році вона була вимушена покинути своє місце проживання та виїхати на підконтрольну Україні територію, а саме до міста Кремінна Центр-1 та зареєструвалась там як внутрішньо переміщена особа. 

У подальшому в зв?язку із сімейними обставинами, станом здоров?я, відсутністю можливості забезпечити себе та членів своєї родини постійним місцем проживання та заробітком вона повернулась до міста Стаханова, що стало підставою для припинення виплат призначеної їй пенсії органом Пенсійного фонду України у березні 2016 року. 

Зазначила, що вона є людиною похилого віку, сумлінно працювала, сплачувала податки та інші збори, встановлені законодавством, і має право на соціальний захист з боку держави.

Вказала, що з 2014 року вона та її родина неодноразово потрапляли під обстріли, їх житло потребує ремонтних робіт, її стан здоров?я погіршився. Виїхати на постійне місце проживання поза межами території антитерористичної операції немає можливості.

Зазначила, що 12 серпня 2019 року її взято на облік внутрішньо переміщених осіб в Немишлянському районі м. Харкова, а також взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян м. Харкова Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

У серпні 2019 року вона звернулась з письмовою заявою до відповідача про поновлення її прав шляхом нарахування пенсії за віком. Однак, відповідь на звернення не отримала.

Вказала, що звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії з листопада 2016 року протиправною і зобов`язання виплатити заборгованість за вказаний період. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов?язано нарахувати та виплатити їй пенсію за період з березня 2016 року; в частині присудженого виконання пенсії в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Зазначила, що 23 грудня 2019 року звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 26 грудня 2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Однак, рішення суду у повному обсязі не виконано, їй сплачено пенсію лише за один місяць. Заборгованість з пенсійних виплат, яка виникла за період з березня 2016 року по місяць відновлення нарахована, але не сплачена. Виконавче провадження закінчено у зв?язку з невиконанням рішення суду з боку відповідача.
Вказала, що внаслідок дій відповідача з незаконного припинення виплати пенсії вона протягом трьох з половиною років позбавлена єдиного джерела існування. У неї не вистачало коштів на лікування, тоді як вона є особою з інвалідністю ІІ групи. Вона не може працевлаштуватися, усі її заощадження витрачені на лікування та оплату послуг адвоката, адже вона була змушена доводити у суді своє право на отримання пенсії. Вона й досі не отримала пенсії за період з березня 2016 року по листопад 2019 року.

Зазначила, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу Пенсійного фонду України щодо припинення виплати їй пенсії з березня 2016 року та бездіяльністю щодо невиплати їй заборгованості за рішенням суду.

Просила стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на її користь моральну шкоду у розмірі 59 828,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 5 000,00 грн; в задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено; судовий збір віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду Державна казначейська служба України та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що вона або її територіальний орган жодних прав та інтересів позивачки не порушували, шкоди не завдавали. Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці діями інших осіб. Стягнення моральної шкоди безпосередньо з неї є безпідставним. Доказів спричинення моральної шкоди, погіршення здоров`я позивачкою не надано. Судом враховані обставини щодо проживання позивачки на непідконтрольній території та проведення бойових дій, що не відносяться до предмету спору. Задоволення вимог позивачки в адміністративній справі та поновлення її прав є достатньою сатисфакцією. Факт виконання рішення суду не у повному обсязі не є безумовною підставою для висновку про наявність шкоди та причинного зв`язку. Невиконання рішення суду не є надмірно тривалим. Наслідком відшкодування шкоди буде подвійне стягнення коштів. Законом передбачена компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила рішення суду – скасувати та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при ухваленні судового рішення щодо часткового задоволення її позову, суд першої інстанції не врахував, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року відповідачем не виконано дотепер, тобто вона не отримує пенсію за вказаний період вже майже 5 років. Припиненням виплати їй пенсії та невиконанням рішення суду їй завдано моральної шкоди, та сума відшкодування у 5000,00 грн є неспівмірною завданим стражданням. 

30 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказав, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року виконано в добровільному порядку, здійснено поновлення виплати пенсії та нараховано доплату за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2019 року, яку буде виплачено у відповідності до законодавства за наявності бюджетного фінансування. Невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності у боржника коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Відсутність бюджетного та іншого фінансування та коштів на виплату грошових сум на виконання судового рішення є поважною причиною, яка унеможливлює проведення відповідних виплат. Шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області спричинено позивачці моральну шкоду, відшкодування якої має бути здійснено за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 5 000,00 грн

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з 01 березня 2006 року.

З березня 2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.

ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа з Луганської області, що підтверджується довідкою від 12 серпня 2019 року № 6334-5000174547 (а. с. 8).

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою МСЕК № 093080 серія 2-20 ЛИ (а. с. 20).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/9917/19, яке набрало чинності 03 грудня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року; зобов?язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з березня 2016 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 9-13).
Рішення є чинним. 

З листів начальника Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) від 22 грудня 2019 року № 6640/021/20 та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18 березня 2020 року вбачається, що розпорядженням від 19 листопада 2019 року рішення суду виконано та нараховано пенсію на грудень 2019 року. Пенсію з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2019 року не сплачено. Недоотриману пенсію буде сплачено на підставі пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365» суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, відповідно до постанови № 335 доплата буде виплачена за умовами, визначеними Кабінетом Міністрів України (а. с. 14-15, 16).

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 520/9917/19 від 23 грудня 2019 року про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 2016 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 30 березня 2020 року закінчено. Рішення суду не виконано. Державним виконавцем двічі накладено на боржника штраф та направлено до Головного управління Національної поліції України в Харківській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення щодо невиконання боржником рішення суду (а. с. 17, 18-19).
З відомостей з  Інтегрованої комплексної  інформаційної системи Пенсійного фонду України вбачається, що ОСОБА_1 нараховано до виплати, але не виплачено пенсію, починаючи з квітня 2016 року по жовтень 2019 року (а. с. 31).

Зі звіту про виконання рішення суду від 02 грудня 2020 року вбачається, що в грудні 2019 року ОСОБА_1 одночасно з поточною виплатою пенсії нараховано та виплачено пенсію в межах одного місяця в сумі 1174,00 грн, а саме за березень 2016 року; нараховано доплату, яка виникла за період з 01 квітня 2016 року по 31 жовтня 2019 року, виплата якої буде проводитися на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» (а. с. 83-84).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).

Статтею 56 Конституції України  передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. 

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. 

Чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

Суд також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Проте, інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Як вбачається з матеріалів справи, судовим рішенням в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 встановлено, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо нарахування та виплати їй пенсії з березня 2016 року є протиправною.

Рішення суду набрало законної сили ще 03 грудня 2019 року, однак дотепер не виконано. ОСОБА_1 виплачено заборгованість лише в межах платежу за один місяць.

Внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати їй пенсії позивачка, особа похилого віку з інвалідністю, змушена була звертатись до суду, що не входить до її звичайного життя. Неотримання пенсії протягом тривалого часу призводило до переживань позивачки, змін у її способі життя та вимагало від неї додаткових зусиль для його організації.

Встановивши наявність умов, необхідних для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18 (провадження № 61-8251св19), від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц (провадження № 61-527св19).

Суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи зробив обґрунтований висновок про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Твердження ОСОБА_1 про те, що такий розмір відшкодування моральної шкоди не є співмірним завданій шкоді, судова колегія відхиляє, оскільки компенсація моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн відповідає встановленим обставинам справи, тривалості порушення прав позивачки, принципам розумності та справедливості.

Визначаючи у позовній заяві розмір відшкодування, який, на її думку, підлягає стягненню, позивачка виходила з розміру неотриманої пенсії. Однак, розмір щомісячної пенсії не може бути покладений в основу розрахунку, адже ОСОБА_1 заявлені вимоги про відшкодування моральної, а не матеріальної шкоди.
Отже, підстав для задоволення її апеляційної скарги не вбачається.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що позивачкою не надано доказів спричинення моральної шкоди; що задоволення вимог позивачки в адміністративній справі та поновлення її прав є достатньою сатисфакцією; що факт виконання рішення суду не у повному обсязі не є безумовною підставою для висновку про наявність шкоди та причинного зв`язку, та невиконання рішення суду не є надмірно тривалим судова колегія відхиляє, адже рішенням суду, що набрало законної сили, визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року, тобто, незаконність таких дій відповідача доведена, тому позивачка має право на компенсацію моральної шкоди. Як припинення нарахування позивачці пенсії, так і подальше невиконання судового рішення про зобов`язання нарахувати та виплатити кошти, з урахуванням того, що пенсія є для позивачки джерелом для існування, порушило права ОСОБА_1 та спричинило їй моральну шкоду. 

Твердження апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що судом враховані обставини щодо проживання позивачки на непідконтрольній території та проведення бойових дій, що не відносяться до предмету спору, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції враховані усі обставини справи у сукупності.

Посилання апеляційної скарги Державної казначейської служби України на те, що наслідком відшкодування шкоди буде подвійне стягнення коштів, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 у даній справі заявлені вимоги про відшкодування моральної, а не матеріальної шкоди, що не є подвійним стягненням.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що законом передбачена компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, судова колегія відхиляє, адже наявність у позивачки права на відповідну компенсацію не спростовує факт завдання їй моральних страждань у зв`язку з невиплатою пенсії.

При цьому, судова колегія враховує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, який є належним відповідачем у справі, рішення суду першої інстанції не оскаржував та у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити його без змін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що: «держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.  Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням суду стягнуто кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України з Єдиного казначейського рахунку.

Однак, у подібних справах стягнення коштів має проводитися не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України, оскільки відповідачем у справі є держава.

Крім того, відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Таким чином, колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні шляхом виключення органу, з якого грошові кошти мають бути стягнуті - Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, - Єдиний казначейський рахунок.

Отже, рішення суду залишається таким, що ухвалено на користь позивачки, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні з викладенням наступним чином: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди».

Оскільки апеляційні скарги по суті заявлених вимог залишено без задоволення, та лише змінено викладення резолютивної частини рішення суду, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року – змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року