Номер провадження: 22-ц/813/5298/21 
Номер справи місцевого суду: 495/1419/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2021 року                                                                 м. Одеса 
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеда С.М., Цюра Т.В.,
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Позивач- ОСОБА_1 .
Представник позивача- ОСОБА_2 .
Представник позивача- ОСОБА_3 .
Відповідач- ОСОБА_4 .
Відповідач- ОСОБА_5 .
Представник відповідача- ОСОБА_6 (представник ОСОБА_5 ),
       розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу   ОСОБА_5 на рішення Білгрод-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , в особі піклувальника ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності ,- 
ВСТАНОВИЛА:
Процедура
Короткий зміст позовних вимог
26.02.2016 року ОСОБА_1 неодноразово уточнюючи позовні вимоги, звернулась до суду через свого піклувальника ОСОБА_3 , з позовом до ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.
Зазначає, що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року вона набула право власності на все домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п.2 ст. 183 ЦК України домоволодіння АДРЕСА_1 є річ неподільна та неможливо поділити без втрати цільового призначення.
Цим рішенням зобов`язано її сплатити ОСОБА_7 суму 284920000 карбованців.
У зв`язку з відсутністю грошей, ОСОБА_4 дав у борг зазначені кошти, які вона поступово йому віддала/ Однак,на його прохання вона прийняла його з дружиною проживати у її будинку та поступово сплатила йому позичені кошти.
Вона є інвалідом дитинства. Після смерті її батьків та брата над нею було встановлено опіку та її піклувальниками були: тітка ОСОБА_8 з 1996 року по 2008 рік, а з 2008 року по 2016 рік її сестра ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 був впевнений, що після смерті піклувальника ОСОБА_8 , вже літньої жінки, право на піклування над ОСОБА_1 перейде до нього.
Проте, після того, як дізнався про зворотне, він став шантажувати її з піклувальником ОСОБА_8 , погрожувати, щоб вони віддали його грошові кошти, виганяв з будинку, погрожував фізичною розправою.
Оскільки піклувальник ОСОБА_8 була пенсіонеркою, людиною похилого віку та дуже переживала за свою підопічну ОСОБА_1 , то під натиском ОСОБА_4 , від імені ОСОБА_1 уклала 28.03.1997 році у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі договір купівлі-продажу 6/100 частин будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року були винесені рішення про скасування судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким ОСОБА_9 визнала дійсним договір, укладений в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 28.03.1997 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 на 6/100 частин по АДРЕСА_1 .
В зв`язку з тим, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасоване, тому договір дарування від 17.01.2012 року, укладений між ОСОБА_5 , яка діяла по довіреності від імені ОСОБА_9 , за яким остання подарувала своєму синові ОСОБА_4 6/100 часток будинку АДРЕСА_1 правових підстав немає.
Так само як і немає правових підстав, договір дарування від 14.04.2015 року за яким ОСОБА_4 подарував своїй дружині – відповідачу по справі ОСОБА_5 вказану частину спірного житлового будинку.
Визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається, однак у неї є законні підстави, які підтверджують недійсність договору купівлі-продажу – це рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року, які скасовують даний правочин.
Зазначає, що ОСОБА_4 зі своєю сім`єю зайняли незаконно її житлову площу та проживають у ній з 1997 року, тобто вже більше 20 років.
14 квітня 2015 року ОСОБА_4 подарував спірну частку домоволодіння своїй дружині- ОСОБА_5 .
Посилаючись на те, що належна їй частина житлового будинку АДРЕСА_1 вибула з її власності незаконно, та враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України, вона, уточнивши свої позовні вимоги 10.08.2018 року остаточно просила суд:
- витребувати у ОСОБА_5 майно, яке належить їй на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1; 
-визнати за нею право власності на 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.
В запереченнях ОСОБА_4 просить в задоволені позову в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння -відмовити .
Зазначає, що з 1997 року він зі своєю сім`єю вселився в спірне приміщення, іншого житла не має. 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 17.01.2012 року недійсним та виселення-відмовлено.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року Позовну заяву ОСОБА_1 в особі піклувальника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння – задоволено.
Витребувано у ОСОБА_5 майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат. літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні сілікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.
Витребовуючи у ОСОБА_5 майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 суд виходив з вимог ст.388 ЦК України посилаючись на те, що спірна частина домоволодіння вибула з її володіння , не з її волі.
Визнаючи право власності за ОСОБА_1 на 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 рйонний суд не навів правові підстави.
Короткий зміст апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям нового, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що  6/100 частин спірного домоволодіння вибуло з володіння позивачки ОСОБА_1 на підставі правочину - договору купівлі - продажу від 28.03.1997 року, на товарній біржі. Причому, від імені ОСОБА_1 зазначений договір 28.03.1997 р. уклала піклувальник ОСОБА_8 з дозволу виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської зали як органу опіки та піклування (рішення № 305 від 20.03.1997 року).
Зазначені обставини і преюдиціальні факти, встановлені в рішенні апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року у справі № 22-ц/785/1435/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус -Гхрай Т.Ю., Білгород-Дністровський РВ ТУ УМВС України в Одеській області про їй знання недійсним договору дарування і виселення.
       За вказаних обставин покладений в основу оскаржуваного рішення висновок суду першої інстанції про те, що спірна частка житлового будинку по АДРЕСА_1 вибула з володіння позивача по справі проти її волі –суперечить дійсним обставинам справи та суд помилково застосував до спірних павовідносин п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.
       Одночасно посилається на порушення ст.41 Конституції Українни так як право приватної власності є непорушним.
Посилається на те, що в підготовче судове засідання, яке відбулось 09.01.2019 та судове засідання 19.02.2019 року проведено без її участі,вона належним чином не викликалася в судове засідання та справа розглянута за її відсутності.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 
Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши її доводи приходить донаступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Судом встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 04.07.1996 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 284920000 карбованців. /л.с.12/
28.03.1997 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу.
17 січня 2012 року ОСОБА_5 , діюча від імені ОСОБА_9 та з другої сторони ОСОБА_4 уклали договір дарування 6/100 частин житлового будинку домоволодінні АДРЕСА_1 .Ці 6/100 частин житлового будинку належали дарувальнику ОСОБА_9 на підставі міськрайонного суду від 22.03.2006 року( а.с.15 т.1).
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2006 року скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року з прийняттям нового, яким у задоволені позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання права власності-відмовлено( а.с.14 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 -відхилено.
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_9 - задоволено.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2014 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування –скасовано.
Відмовлено ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.
Рішення Білгород-Дністровського районного уду Одеської області від 23 травня 2014 року  у частині відмови в  позові ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 про виселення-залишити без змін.( а.с.54-56).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 ,яка діє в інтересах ОСОБА_1 , відхилено. При цьому зазначено, що рішення Білгород_Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2006 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу згідно якого ОСОБА_10 купила у ОСОБА_1 6/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 і за набувачем визнано право власності на цю частину будинку,скасоване,може бути підставою для витребування вказаного майна від ОСОБА_4 ,відповідно до ст.388 ЦК України як спосіб захисту прушеного права власника майна, а не шляхом визнання недійсним правочину,стороною якого власник не був( а.с.60-62т.1).
14 квітня 2015 року ОСОБА_4 подарував спірну частку домоволодіння своїй дружині- ОСОБА_5 з якою проживають за однією адресою - АДРЕСА_1 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:
1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 
2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;
3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. 
Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 92)).
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 6 червня 2020 року ( справа № 372/266/15-ц; провадження № 14-396цс19) повторює, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не була стороною договору, однак за рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 04.07.1996 року її позов задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 284920000 карбованців, однак у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання права власності рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року у вимогах -відмовлено про право власності на таке майно визнане за іншою особою, законний власник може його витребувати, оскільки воно вибуло з володіння власника поза волею останнього.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року у справі № 22-ц/785/1435/15 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус -Гхрай Т.Ю., Білгород-Дністровський РВ ТУ УМВС України в Одеській області про визнання недійсним договору дарування і виселення- відмовлено, не є підставою для відмови в задоволенні позовоних вимог виходячи з різних способів захисту порушеного права власника майна.
Виходячи з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають за однією адресою - АДРЕСА_1 , ухвалою від 24 липня 2018 року ОСОБА_11 залучено до участі в справі, відповідачі діяли в інтересах сім`ї ,їх - адвокат Олійник Р.В., приймав участь в судовему засіданні, відсутні підстави вважати про те, що вона не була належним чином сповіщена про час та місце судового засідання, а відтак , правових підстав для скасування судового рішення в цій частині, відсутні. 
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника., а тому підстав для скасування судового рішення в цій частині, судова колегія не вбачає.

ВИМОГИ ЩОДО ВИЗНАННЯ ПРАВА ВЛАСНОСТІ 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як указує Європейський суд з прав людини , закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не нівелює сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Сутність гарантованого Конвенцією права позивача на суд і на ефективний засіб .
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Вказані висновки застосовані і щодо нової редакції п.9 ч.1 ст.27 цього закону яка набрала чинності .
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. 
Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володінняє підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем- ОСОБА_11 .
Згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, а тому, за відсутністю правових підстав набуття права власності на спірне майно, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з пийняттям нового, про відмову в заявлених вимогах про визнання пава власності
Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 

                                    ПОСТАНОВИЛА:         
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Білгрод-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2019 року, в частині визнання права власності - скасувати, та в цій частині прийняти нову постанову.
Позовну заяву ОСОБА_1 , в особі піклувальника ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності, залишити без задоволення.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 05.07.2021 року в зв`язку з знаходженням судді Сегеди С.М. у відпустці з 29.06 по 02.07.2021 року ( Наказ № 81-в від 17.06.2021 року ). 

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра