ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/527/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  29 липня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.04.2017 року № 1449996-1305 та від 22.10.2019 року № 48063313-2615.
Позов обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки взначена земельна ділянка не належить на праві власності або користуванню позивачу.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року даний адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення № 1449996-1305 від 26.04.2017 в частині нарахування земельного податку в розмірі 10 409,43 (десять тисяч чотириста дев`ять) гривень 43 копійки.
Визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення № 4806-3313-2615 від 22.10.2019 в частині нарахування земельного податку в розмірі 15999,15 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 15 копійок.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визначив податкове зобов`язання позивача за сю земельну ділянку, без урахування того, що позивачу належить Ѕ частка приміщень за адресою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права.
У відповідності до  статті 308 КАС України  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25.11.2010, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), предметом якого є передача у власність однієї другої частки нежитлових приміщень за згаданою адресою на оплатній основі.
На підставі згаданого договору Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 15.12.2010 зареєстровано право власності на 1/2 частку приміщень за адресою АДРЕСА_1 .
Виходячи із нормативної оцінки вартості земельної ділянки площею 0,013255 га, на якій розташована будівля зі згаданими приміщеннями, із застосуванням ставок земельного податку, затверджених в 2017 та 2018 роках, контролюючим органом сформовано та направлено податкові повідомлення-рішення:
№ 1449996-1305 від 26.04.2017, яким позивачу нараховано 20 818,86 грн грошового зобов`язання за земельним податком з фізичних осіб;
№ 4806-3313-2615 від 22.10.2019, яким позивачу нараховано 31 998,30 грн грошового зобов`язання за земельним податком з фізичних осіб
Вважаючи вказані податкові повідомлення - рішення протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Обговорюючи правомірність рішення відповідача щодо нарахування позивачу податкового зобов`язання із земельного податку, судова колегія зважає на таке.
Відповідно до  статті 206 Земельного кодексу України  використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно п.  269.1 статті 269 Податкового кодексу України  платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Приписи  статті 270 ПК України  закріплюють, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
При цьому положеннями п.  271.1 статті 271 ПК України  визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом  287.1 статті 287 ПК України  передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Пунктом  287.6 статті 287 ПК України  встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п.287.8 статті 287 ПК України).
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 є власником 1/2 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537 кв.м.
Згідно з п.286.5 статті 286 Податкового кодексу України  зазначеної статті нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному  статтею 58 ПК України.
Відповідно до п.  286.1 статті 286 ПК України  підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно пп.  14.1.42 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
У підпункті  14.1.72 п. 14.1 статті 14 ПК України  закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей  розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.  14.1.73. п. 14.1 статті 14 ПК України).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника чи землекористувача, набутого в порядку, встановленому  Земельним кодексом України.
Відповідно до ч.1  статті 120 Земельного кодексу України  у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно приписів статей  125,  126 ЗК України  право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у  статті 377 Цивільного кодексу України.
За результатами аналізу наведених вище правових норма судова колегія приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Отже ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким ГУ ДПС у м. Києві оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нарахувало земельний податок.
Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч. 1  статті 193 Земельного кодексу України  державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру відповідно до  статті 194 ЗК України  є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Відповідно до  статті 23 Закону України «Про оцінку земель»  технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (зокрема, з 01 липня 2015 року рішенням Київської міської ради від 10 грудня 2014 року № 565/565 введено в дію нову нормативну грошову оцінку земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 03 липня 2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» та визнано такою, що втратила чинності: технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 26 липня 2007 року№ 43/1877).
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно  Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VІ  та  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV  з 01 січня 2013 року ведення державного земельного кадастру покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, - Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадстр), який здійснює свої функції, втому числі через свої територіальні органи.
Відповідно до рішення Київської міської ради від 18 квітня 2013 року № 194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру» ведення міського земельного кадастру та надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).
З системного аналізу викладеного слідує, що надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок з зазначенням коефіцієнту індексації та коефіцієнту на функціональне використання землі покладено у даному випадку виключно на ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,013255 га, на якій розташована будівля за адресою вул Костянтинівська, 2а, м. Київ, становить 2 081 885,76 грн у період 2017, 2018 років.
Відповідно до п. 5 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до Рішення КМР від 23.06.2011 № 242/5629, ставка земельного податку за 2017 рік становить 1% нормативної грошової оцінки.
У 2018 році згадане рішення зазнало змін, ставка земельного податку підвищена до 3%.
Таким чином, за 2017 рік позивачу нараховано 20 818,86 грн (2 081 885,76 грн * 1%), за 2018 рік - 31 998,30 грн (2 081 885,76 грн * 3 % / 365*187), де 187 - кількість днів користування приміщеннями.
Із наведеного убачається, що не зважаючи на те, що у власності ОСОБА_1 перебувала 1/2 частина нежитлових приміщень, що розташовані на земельній ділянці, об`єкт оподаткування розрахований із загальної площі такої ділянки без зменшення на частину нежитлових приміщень, якими позивач не володів та не користувався.
За таких обставин, необґрунтованим слід визнати оскаржувані ППР в частині половини суми грошового зобов`язання, оскільки за 2017 рік позивач має сплатити земельний податок в розмірі 10 409,43 грн (2 081 885,76 грн * 1% / 2), а за 2018 рік - 15999,15 грн (2 081 885,76 грн * 3 % / 365 * 187 / 2).
Решта нарахованого відповідачем земельного податку має сплачуватись особою, у володінні або користуванні якої перебуває інша половина нежитлових приміщень за адресою вул Костянтинівська, 2а, м. Київ, що виключає можливість покладення такого обов`язку на позивача.
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач зобов`язана сплачувати земельний податок за земельну ділянку, розташовану під набутим нею нежитловим приміщенням.
Однак, з наведеного вище розрахунку вбачається, що відповідач визначив податкове зобов`язання позивача за всю земельну ділянку з нежитловими приміщяннями, хоча йому належить тільки Ѕ частина цієї земельної ділянки.
Отже, з встановлених судом обставин справи та наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення підлягають частковому скасуванню в частині нарахування за іншу Ѕ частку земельної ділянки. В іншій же частині вказані податкові повідомлення-рішення є правомірними та залишаються в силі.
Посилання апелянта на те, що вся земельна ділянка 0,013255 га належить позивачу не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.
Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.    
Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами  статті 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  243,  246,  308,  315,  316,  321,  325,  329,  331 КАС України  суд,

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року - без змін.
Постанова  суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5    статті 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                             І.О.Лічевецький

суддя                                                                                 В.П.Мельничук

суддя                                                                                 О.М.Оксененко