справа № 755/2587/17
провадження № 22-ц/824/10425/2021
головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         13 липня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що квартира АДРЕСА_1 , до 15 вересня 2015 року належала на праві особистої приватної власності сестрі позивача - ОСОБА_3 . За згодою власника квартири, відповідач вселився та проживав в цій квартирі без реєстрації. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилась спадщина. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померлої - ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї доньки, однак ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилась спадщина, єдиним спадкоємцем померлої є її син - позивач у даній справі. 28 січня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 , що свідчить про прийняття позивачем спадкового майна шляхом вчинення дії щодо прийняття спадщини. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати свої права як власника квартири позивач не має можливості, оскільки відповідач без будь-яких правових підстав користується квартирою, перешкоджає позивачу вселитись до квартири та не передає ключі від вхідних дверей. Протягом тривалого часу звертається з різними позовами до суду, намагаючись у такий спосіб, перешкодити позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду, у якому він просить задовольнити позов відповідно до обраного способу захисту.
 Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено.
 Усунено  ОСОБА_2 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
 Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1   звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом в оскаржуваному рішенні не правильно застосовано поняття "члени сім`ї", що негативно вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення.
Так, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року у справі № 755/4496/16-ц встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_3 . Однак суд на встановлені указаним рішенням обставини не звернув уваги та дійшов неправильного висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивача, або наймачем, або іншою особою, що має право на користування квартирою чим порушує право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.
Крім того, у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 указує, що позивачем не надані докази набуття права власності на спірну квартиру, в той же час як він надав докази, а саме свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я його померлої дружини.
Також зазначає, що ОСОБА_2 протягом 20 років жодного відношення до квартири не мав, за квартирою не доглядав, участі у благоустрою квартири не приймав, сестрі ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 , за їх життя в квартирі допомоги на лікування не надавав, участі в їх догляді не приймав. Весь тягар піклування за 85-річною ОСОБА_4 - матір`ю ОСОБА_2 та його тяжко хворою сестрою ОСОБА_3 був покладений на ОСОБА_1 .
Вказує, що позивач 14 лютого 2017 року станом на час звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном, так і станом на 16 лютого 2021 року на час ухвалення судового рішення, не був та не є заявником в процедурі державної реєстрації прав, як спадкоємець у разі оформлення спадщини.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 також указує на порушення судом першої інстанції положень п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, якими гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.
Указує також у апеляційній скарзі на порушення суддею Дніпровського районного суду міста Києва процесуальних норм, оскільки нею були порушені строки поновлення провадження у справі, встановлені ст. 254 ЦПК України за відсутності доказів у підтвердження обставин, які стали підставою для постановлення ухвали у матеріалах справи; не було виконано обов`язок щодо зупинення провадження у цій справі; не було дотримано порядку ухвалення судових рішень, встановлених ч. 6 ст. 259 ЦПК України; порушено право відповідача на апеляційне оскарження рішення.
8 липня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Мороз В.П., в якому представник просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Вказує, що відповідач у апеляційній скарзі посилається на проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , на підтвердження чого ним надані судові рішення, яким дані пояснення підтверджено, однак стороною позивача не оспорюється факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до моменту смерті останньої. Проте наголошує на тому, що станом на дату подання позовної заяви про виселення ОСОБА_1 не є членом сім`ї нового набувача прав на квартиру, а саме ОСОБА_2 . Також позивач заперечує відсутність у нього прав на квартиру, оскільки таке право він має відповідно до закону, а саме ч. 5 ст. 1268 та ч. 3 ст. 1296 ЦК України. В той же час відповідач не є співвласником спірної квартири, є спадкоємцем четвертої черги, скориставшись правом на звернення до суду з позовом про зміну черги спадкування в подальшому заявив клопотання про залишення його позову без розгляду. Тому заперечує проти будь-яких правових підстав для проживання відповідача у спірній квартирі.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Логутова С.В. просила відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що відповідача напередодні госпіталізовано до лікарні з підозрою на інсульт, тому він не міг прибути в судове засідання. Адвокат Логутова С.В. вважає неможливим проведення судового засідання апеляційним судом без участі відповідача, оскільки за таких умов він буде позбавлений можливості реалізації своїх процесуальних прав щодо особистої участі в судовому засіданні.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Мороз В.П. проти задоволення клопотання заперечив.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.
Колегія апеляційного суду розглянувши клопотання дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання адвоката відповідача, оскільки наведені обставини щодо госпіталізації відповідача документально не підтверджені. Крім того сторона відповідача представлена адвокатом, яка уповноважена діяти в його інтересах. Також необґрунтовано обов`язкову участь самого відповідача у судовому засіданні. Так, відповідачем особисто подано апеляційну скаргу, у якій висловлено ставлення до оскаржуваного рішення, наведені доводи, на підставі яких відповідач з рішенням не погоджується, будь-яких клопотань про дослідження нових доказів, які з об`єктивних причин не могли бути подані до суду першої інстанції, не заявлено.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача у відкладенні розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору  у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Сторонами не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за їх відсутності.
Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. 
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, яка розпочата ще у лютому 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, інтереси якого представляє у судовому засіданні адвокат, а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини визнає необґрунтованими.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Логутова С.В. апеляційну скаргу просила задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Мороз В.П. просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Частиною ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень свого права користуватись квартирою, що належить йому на праві спадкування, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Колегія суддів вважає такий висновок правильним з урахуванням наступного.
Як убачається з матеріалів справи, що право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , за життя набула ОСОБА_3 , яка була рідною сестрою позивача, в процесі приватизації, що підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 1996 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, факт смерті підтверджено Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис НОМЕР_1 ).
ІНФОРМАЦІЯ_4 мати померлої - ОСОБА_4 , спадкоємець першої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. із заявою про намір прийняти спадкове майно після смерті доньки.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, факт смерті підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області (актовий запис НОМЕР_2).
19 грудня 2015 року позивач ОСОБА_2 , спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про намір прийняти спадкове майно після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
28 січня 2016 року, на підставі заяви спадкоємця ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В., заведена спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері - ОСОБА_4 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на спірне майно, а саме квартиру у порядку спадкування, є спростованими матеріалами справи.
Так, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Оскільки належність особистого права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не спростовано, відповідне майно є спадщиною, яке спочатку перейшло до матері померлої, а потім у порядку спадкової трансмісії до самого позивача.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст. 1216 Цивільного кодексу України). До складу спадщини згідно із ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Положеннями ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Спадкування здійснюється за заповітом та за законом. (ст.1217 Цивільного кодексу України).
За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
У першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. (ст.1261 ЦК України)
Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
Судом було встановлено, що позивач прийняв спадщину після своєї матері, яка в свою чергу прийняла спадщину після своєї дочки, але не встигла її оформити. Відтак спірна квартира є предметом спадщини, спадкоємцем щодо якої є позивач, який від спадщини не відмовився. Позивач стосовно спадщини після своєї матері, так само як і до цього його мати стосовно спадщини своєї дочки, є спадкоємцями першої черги.
Судом першої інстанції також надано оцінку встановленому судовим рішенням у іншій справі №755/4496/16-ц факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період  з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року та визнання цим рішенням спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : меблів вартістю 4600,00 грн; плити Gorenje вартістю 3355,00 грн; пароварки Clotonic вартістю 364, 90 грн; програвача DVD вартістю 999,90 грн; аеро- гриля вартістю 394,04 грн.
Отже відповідач є спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України стосовно майна ОСОБА_3 , як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Як передбачено ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. 
Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Разом з тим,  матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору заінтересованих спадкоємців про зміну черговості спадкування чи рішення суду про право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування.
Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва  від 07 листопада 2019 року у справі № 755/15808/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. про визнання права власності в порядку спадкування за законом було відкрито провадження та призначено підготовче засідання.
Із наявної копії позову убачається, що ОСОБА_1 просив надати йому право спадкувати в першу чергу, однак ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва  від 08 грудня 2020 року у справі № 755/15808/19 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України, а саме у зв`язку з поданням позивачем до початку розгляду справи по суті відповідної заяви про залишення його позову без розгляду.
Отже відповідач не набув право на спірну квартиру у порядку спадкування після ОСОБА_3 
ОСОБА_1 також звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року у справі №755/4496/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року, у задоволенні вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру було відмовлено.
Вирішуючи спір у вказаній справі судами визнано недоведеними підстави набуття ОСОБА_1 права на спірну квартиру як спільну сумісну власність, чи в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Не надано також доказів того, що він набув право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири вартістю 322936,00 грн у зв`язку із здійсненням ним поліпшень у квартирі, а саме ремонтів, зокрема за його власні кошти, за час спільного проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, що призвело до збільшення вартості квартири.
Відповідно до частин 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно положеннями ст. 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений  у його здійсненні.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
З огляду на встановлені у цій справі обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про доведеність позивачем набуття його прав на спірну квартиру у порядку спадкування та спростування набуття права власності на спірну квартиру відповідачем як об`єкта спільної власності із померлою ОСОБА_3 чи в порядку спадкування після її смерті.
У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). 
Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 просив суд усунути йому перешкоди з боку відповідача у реалізації прав власника квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності права користування у відповідача спірною квартирою колегія також не може визнати їх доведеними з урахуванням наступного.
Як убачається із матеріалів справи відповідач у спірній квартирі зареєстрований не був, однак проживав у ній, що підтверджено наявною у матеріалах справи довідкою начальника управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України від 28 вересня 2015 року №589, та не заперечується сторонами.
У доводах апеляційної скарги відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його виселення, оскільки він є членом сім`ї власника квартири та проживав однією сім`єю із померлою ОСОБА_3 . 
Однак з такими доводами погодитись не можна, оскільки для встановлення права користування житлом як члена сім`ї має бути встановлено перебування у сімейних стосунках не з попереднім власником, а безпосередньо із власником, до якого перейшло право на житло на час розгляду спору.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідач не перебувають у родинних чи сімейних відносинах. Будь-які угоди між ними щодо використання спірної квартири не укладалось.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі  № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18), від 02 червня 2021 року справі № 755/12130/16-ц (провадження № 61-5612св20) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.
Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16-ц, провадження № 61-8432св20.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.
Оцінюючи виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд першої інстанції встановив обставини, які свідчать про наявність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири та дійшов правильного висновку про те, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції.
Судом установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Доказів, які свідчать про припинення права відповідача на користування житловим приміщенням за указаною адресою відповідачем до суду не надано. Не зазначено обставин, які перешкоджають проживанню за указаною адресою і в апеляційній скарзі.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення порушує його житлові права, є безпідставними.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень свого права користуватись квартирою, що набута ним у порядку спадкування, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не виконав обов`язок щодо зупинення провадження у цій справі до набрання чинності судовим рішенням у справі за його позовом про припинення дій, які порушують його право, колегія суддів не може визнати обґрунтованими. Такий висновок ґрунтується на тому, що відповідачем не доведені обов`язкові підстави такого зупинення, зокрема об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Крім того, судом було роз`яснено, що розгляд заяви про зупинення провадження у справі за наведених підстав можливий за наявності доказів відкриття провадження у іншій справі. 
Також, як убачається із матеріалів справи судом першої інстанції двічі відповідно до ухвали від 15 травня 2017 року та від 31 липня 2019 року зупинялось провадження у цій справі до розгляду судами інших справ. Тому доводи щодо невиконання судом обов`язків щодо зупинення провадження у цій справі є безпідставними.
Не можна також визнати обґрунтованими доводи в частині безпідставного поновлення провадження у справі за ініціативою суду, оскільки процесуальним обов`язком суду є розгляд справи у розумні строки.
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги щодо порушення судом порядку ухвалення судових рішень, оскільки такі порушення не призвели до неправильного ухвалення рішення.
Безпідставним також є посилання відповідача на порушення його прав на апеляційне оскарження, оскільки такого права його позбавлено не було.  
Отже, доводи апеляційної скарги  не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи по суті.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана

Судді                                                                                 К.П. Приходько

                                                                                           С.О. Журба