Ухвала
Іменем України 
31 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 164/1958/19
провадження № 51 – 4206 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Ухвалою Лобешівського районного суду Волинської області від 25 лютого 2021 року
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
звільнено  від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.119 КК України у зв`язку із передачею його на поруки трудовому колективу – ФОП ОСОБА_5  строком на          1 рік.
Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019030160000346 від 21 вересня 2019 року, за обвинуваченням   ОСОБА_4  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, - закрито.
Роз`яснено ОСОБА_4 , що у разі порушення ним умов передачі на поруки, відповідно до ч.2 ст.47 КК України він буде притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України.
 Роз`яснено трудовому колективу - ФОП ОСОБА_5 , що відповідно до                                   ч. 1 ст. 289 КПК України, якщо протягом року з дня передачі ОСОБА_4 на поруки колективу, він не виправдає довіру колективу та порушуватиме громадський порядок, загальні збори колективу можуть прийняти рішення про відмову від поручительства за взяту ними на поруки особу. Відповідне рішення направляється до суду, який прийняв рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
У порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. При цьому прокурор стверджує, що ОСОБА_4 безпідставно звільнено від кримінальної відповідальності згідно зі ст. 47 КК України у зв?язку із відсутністю у нього щирого каяття через не відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, оскільки потерпілого фізично вже не існує. Також прокурор звертає увагу, що поза увагою апеляційного суду залишилися його аргументи про те, що клопотанням трудового колективу не передбачено жодних конкретних заходів виховного характеру, перевірки та контролю, що покладатимуться на ОСОБА_4 , що не забезпечить здійснення виховних заходів щодо останнього. При цьому  прокурор зазначає про короткий проміжок часу працевлаштування засудженого, тому вважає клопотання трудового колективу формальним.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи прокурора про істотні порушення кримінального процесуального закону та  неправильне застосування кримінального закону при звільненні від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , на думку суду, є безпідставними.
Відповідно до ст. 47 КК України (в редакції, що діяла на момент прийняття ухвали районним судом), особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки може мати місце за сукупності таких умов: 1) особа вчинила злочин вперше; 2) діяння належить до кримінальних проступків або нетяжкого злочину; 3) злочин не є корупційним; 4) особа, яка вчинила злочин, щиро розкаялася; 5) колектив підприємства, установи чи організації звернувся з клопотанням про передачу йому на поруки такої особи.
Отже, підставою такого звільнення є щире каяття особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом та виправити свою поведінку. Також звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 47 КК України можливе лише за клопотанням колективу, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Воно має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи.
За наявності зазначених вище обставин суд вправі звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки трудовому колективу.
Виходячи з наведених положень закону, питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї передбачених законом України про кримінальну відповідальність заходів примусу.
Згідно судової практики,  звільнення від кримінальної відповідальності за статтею        47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки та за наявності зазначених вище обставин, а також належно оформленого клопотання суд вправі звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу.
При цьому, колегія суддів вважає, що твердження прокурора про відсутність щирого каяття у  ОСОБА_4 через незворотність відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілої, є необгрунтованними.
Так, для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею особи на поруки необхідною умовою є саме щире каяття. Факт відшкодування шкоди потерпілому дійсно може додатково свідчити про щире каяття винної особи. Проте, оцінюючи факт наявності або відсутності такого відшкодування шкоди потрібно враховувати бажання потерпілого отримати таке відшкодування, взаємовідносини між сторонами конфлікту, узгодженість розміру спричиненої шкоди, можливість її відшкодування, повноту відшкодування шкоди тощо. Водночас для звільнення від кримінальної відповідальності саме у зв`язку із передачею особи на поруки достатнім є встановлення факту саме щирого каяття, на відміну від, наприклад, звільнення у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, де обов`язковою умовою для такого виступає відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.
Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 47 КК України, врахував те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, а кримінальне правопорушення, яке він вчинив, передбачене ч.1 ст.119 КК України за ступенем тяжкості відповідно до      ст. 12 КПК України відноситься до нетяжких злочинів та не належить до категорії корупційних. При цьому судом враховано, що обвинувачений в ході розгляду провадження щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення, а колектив підприємства звернувся до суду з належно оформленим клопотанням про передачу його на поруки.
У свою чергу, відхиляючи доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд також зазначив, що щире каяття обвинуваченого об`єктивно підтверджується поясненнями потерпілої ОСОБА_6 , яка, в тому числі, не заперечувала проти задоволення клопотання трудового колективу,  та знайшло своє підтвердження як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, оскільки що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений усвідомив протиправність своїх дій та попросив вибачення у потерпілої, висловивши щирий жаль з приводу вчиненого та бажання змінити ситуацію, так як внаслідок його необережних дій втратив рідну сестру. Крім того, судом враховано, що за місцем проживання та роботи обвинувачений характеризується лише з позитивної сторони, є інвалідом ІІ групи, має на утриманні трьох малолітній дітей.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції і, враховуючи вказані обставини в сукупності із належно оформленим клопотанням трудового колективу, дійшов висновку, що є підстави для застосування до ОСОБА_4 ст. 47 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Також доводи касаційної скарги прокурора про те, що клопотанням трудового колективну не передбачено жодних конкретних заходів виховного характеру, перевірки та контролю, які покладатимуться на ОСОБА_4 , що не забезпечить здійснення виховних заходів щодо останнього,  є невмотивованими.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки за приписами ст. 47 КК України здійснюється за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації. Прокурором не наведено аргументів, які б вказували на те, що трудовий колектив ФОП ОСОБА_5 не здатний здійснювати виховні заходи щодо обвинуваченого.
Крім того, доводи прокурора про те, що короткий проміжок працевлаштування         ОСОБА_4 свідчить про формальність клопотання трудового колективу, не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно зазначено судами першої та апеляційної інстанції, положення закону не містять жодних вимог щодо часу працевлаштування та періоду тривалості роботи у трудовому колективі особу, яку він має взяти на поруки.
Таким чином, при розгляді апеляційної скарги  прокурора, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                          ОСОБА_3