ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2021 року	Львів	Справа № 380/12343/20 пров. № А/857/10207/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні,-
суддя (судді) в суді першої інстанції – Карп`як О.О., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 19 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
23 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 жовтня 2019 року по 15 грудня 2020 року в сумі 289277,29 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16 червня 2017 року по 07 жовтня 2019 року проходив службу в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що при звільненні йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та не виплачено індексацію грошового забезпечення. Таким чином, з ним не проведено повний розрахунок на час звільнення з військової служби. 02 листопада 2020 року Рівненський окружний адміністративний суд виніс рішення у справі № 3460/6604/20, визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення та зобов`язав нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Зазначає, що 15 грудня 2020 року військова частина НОМЕР_1 виплатила індексацію грошового забезпечення в сумі 2976,12 грн. Вважає, що оскільки остаточна виплата належних йому при звільненні зі служби грошових сум здійснена військовою частиною НОМЕР_1 лише 15 грудня 2020 року, то в період з 08 жовтня 2019 року до 15 грудня 2020 року існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням зі служби. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 2862,56 грн за затримку розрахунку при звільненні зі служби з 08 жовтня 2019 року до 15 грудня 2020 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 02 лютого 2021 року, при тому, що виключення останнього із списків частини відбулося 07 жовтня 2019 року, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 08 жовтня 2019 року по 15 грудня 2020 року. Також, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 2862,56 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Не погодившись з прийнятим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що спірні правовідносини, які виникли між військовою частиною та позивачем регулюються не КЗпП, а спеціальним законодавством, тому порядок, встановлений КЗпП, відносно оплати праці та відповідальності за порушення цього порядку, до даних правовідносин не застосовується. Оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність відповідача. Також, на спірні правовідносини не поширюються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. 
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини – польова пошта НОМЕР_2 від 16 червня 2016 року № 140, прапорщика ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини – польова пошта НОМЕР_2 від 16 червня 2016 року № 55-РС на посаду сержанта з матеріального забезпечення 2 протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, який прибув із Львівського обласного військового комісаріату місто Львів, з 16 червня 2016 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13 червня 2019 року № 122 прапорщика ОСОБА_1 вважати таким, що справи та посаду командира взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи здав;  прапорщика ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 червня 2019 року № 89-РС на посаду командира взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , вважати, що з 07 червня 2019 року справи  та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07 жовтня 2019 року № 208   ОСОБА_1 з 07 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 460/6604/20, відповідачем 02 лютого 2021 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 2976,12 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку, долученою 24 березня 2021 року.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку в сумі 2862,56 грн за затримку розрахунку при звільненні зі служби з 08 жовтня 2019 року до 15 грудня 2020 року. Щодо решти позовних вимог, то такі є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого    Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»    (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, колегія суддів вважає, що норми ст. 116 та ст. 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 460/6604/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 16 червня 2016 року по 31 листопада 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 16 червня 2016 року по 31 листопада 2018 року.
Згідно з випискою з карткового рахунку відповідачем 02 лютого 2021 року перераховано на розрахунковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 2976,12 грн.
Отже, відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 02 лютого 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.
Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене    статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
          Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 зазначеного Порядку).
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 про виплачене грошове забезпечення із зазначеним розміром основних та додаткових видів грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 40141,40грн (21855,40 грн у серпні 2019 року та 18286,00 грн у вересні  2019 року). Кількість календарних днів за серпень-вересень 2019 року становить 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 658,06 грн (40141,40/61 день).
Кількість днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні, а саме з 08 жовтня 2019 року по 15 грудня 2020 року (включно) становить 435 дні.
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 286256,10 грн (658,06 грн х 435 дні).
Між тим, вищевказану суму середнього заробітку (286256,10 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така в кілька разів перевищує суму заборгованості.
Істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в порівнянні із середнім заробітком становить 1% (2976,12/286256,10=0,010).
Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 2862,56 грн (658,06*1%*435=2862,56).
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з приписами нормативно-правових актів та враховуючи правову позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 08 жовтня 2019 року по 15 грудня 2020 року.  При цьому, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 2862,56 грн.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 380/12343/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін 	
Повне судове рішення складено 11 серпня 2021 року.