Справа № 2-4665/2008                                Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/3533/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Савуляка Р.В., Цяцяка Р.П. 
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представників – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
В обґрунтування скарги покликається на те, що на виконанні у Залізничному відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 12637398, яке відкрито постановою головного державного виконавця від 06 травня 2009 року на підставі виконавчого листав № б/н від 27 січня 2009 року, виданого Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28 листопада 2008 року до досягнення нею повноліття, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стверджує, що постанову про відкриття виконавчого провадження не отримував, за зазначеною в ній адресі не проживав, а тому до липня 2020 року не знав про наявність відритого виконавчого провадження. Зазначає, що 29 липня 2020 року старшим державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Крилишиним Русланом Миколайовичем проведено розрахунок заборгованості по аліментах у зазначеному виконавчому провадженні. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували здійснення державним виконавцем заходів систематичного контролю за правильним та своєчасним відрахуванням утримання аліментів за період з 06 січня 2009 року по 31 травня 2010 року, коли він працював у ТзОВ «Оверко», у зв`язку з чим не було встановлено суми його доходів, які були перераховані стягувачу. Звертає увагу, що в розрахунку заборгованості по аліментах державний виконавець за період з 06 січня 2009 року по 31 травня 2010 року замість визначених сум заробітної плати, яку він отримував у ТзОВ «Оверко», зазначає розмір середньої заробітної плати для даної місцевості, чим порушує ч. 1 ст. 195 СК України. Крім того замість визначення фактичних стягнутих сум з його заробітної плати зазначає у графі «сума, що стягнена» число «0». Наголошує, що у розрахунку заборгованості по аліментах не враховано добровільну сплату аліментів та заборгованості по аліментах, перерахованих ним на наданий стягувачем банківський рахунок. 
З наведених підстав просить:
-визнати протиправними дії старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Крилишина Р.М. вчинені під час проведення розрахунку по заборгованості зі сплати аліментів від 29 липня 2020 року;
-зобов`язати Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) врахувати під час проведення розрахунку заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 12637398 сплату аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 згідно банківських квитанцій;
-зобов`язати Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) врахувати під час проведення розрахунку заборгованості по аліментах у виконавчому проваджені № 12637398 суми доходів ОСОБА_1 за період роботи у ТзОВ «Оверко» та суми аліментів, перерахованих ТзОВ «Оверко» стягувачу. 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не виконав ухвалу суду та не надав матеріалів виконавчого провадження для огляду в судовому засіданні, у зв`язку з чим суд розглянув справу без вивчення матеріалів виконавчого провадження № 12637398. Зазначає, що у розрахунку заборгованості державний виконавець за період з 06 січня 2009 року по 31 травня 2010 року, коли він працював у ТзОВ «Оверко», замість визначення фактичних стягнутих сум зазначає, що з нього аліменти не стягувалися, відтак, на думку апелянта, суд помилково прийшов до висновку, що даний розрахунок відповідає вимогам ст. 195 СК України. Вказує, що 16 липня 2020 року та 22 липня 2020 року надав державному виконавцю копії банківських квитанцій про сплату ним аліментів для здійснення нового розрахунку по заборгованості по аліментах, однак такі не були враховані державним виконавцем при здійсненні розрахунку. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представників – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Залізничному відділі державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 12637398, відкрите 06.05.2009 року з примусового виконання виконавчого листа № б/н, виданого 27.01.2009 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28.11.2008 року до досягнення нею повноліття, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
29 липня 2020 року державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості по аліментах у вищевказаному виконавчому провадженні, який оскаржується боржником (т. 1, а.с. 37-40). 
З матеріалів справи також убачається, що при ухваленні 26.01.2009 року Франківським районним судом м. Львова рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, останній був присутній, погоджувався з позовними вимогами (т. 1, а.с. 13, 14), рішення про стягнення аліментів ним не оскаржувалося, в тому числі і щодо розміру аліментів.
Обґрунтовуючи неправильність проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментах, боржник вказує на те, що під час його складення не враховано аліменти, сплачені ним за період роботи в ТОВ «Оверко» (з 06.01.2009 року по 31.05.2010 року), а також кошти згідно із квитанціями за період з травня 2015 року по січень 2020 року, які ним перераховувались на рахунок стягувача, як сплата аліментів та заборгованість по аліментах, а тому вважає, що заборгованість зі сплати аліментів у зв`язку з наведеним у нього відсутня.
Відповідно до частин першої і другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Згідно із частиною третьою статті 181 СК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частино першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 195 СК України врегульовано питання визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу). Частиною четвертою цієї статті визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі, зокрема, зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.
Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок примусового стягнення аліментів за рішенням суду.
За змістом вищевказаних норм саме на державного виконавця покладений обов`язок виконання судового рішення про стягнення аліментів.
При цьому, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, скаржник покликається на те, що ним перераховувались кошти на утримання доньки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що, на його думку, підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів справи, однак зазначені квитанції безпідставно та необґрунтовано не враховано державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.
Даючи оцінку доводам апелянта, долученим до скарги дублікатам квитанцій, згідно з якими платником коштів є ОСОБА_1 , одержувачем коштів є ОСОБА_4 , колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у квитанціях кошти державним виконавцем правомірно не враховані при складанні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по аліментах, оскільки в квитанціях в графі «призначення платежу» не зазначено, що кошти перераховувались ОСОБА_1 саме з метою сплати аліментів.
Крім цього, в суді апеляційної інстанції стягувач ОСОБА_4 пояснила і надала суду підтвердження того, що їхня донька, ОСОБА_6 , хворіє, чого батько дитини, ОСОБА_1 , в суді апеляційної інстанції не заперечував, а відтак кошти, які перераховувались ОСОБА_8 згідно вищезгаданих квитанцій, перераховувались на лікування доньки, а не як сплата аліментів за рішенням суду.
Такі твердження ОСОБА_4 апелянт, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростував належними та допустимими доказами. 
Установивши, що скаржник, як боржник у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.01.2009 року, у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не сплачував щомісячно аліменти на користь стягувача на утримання неповнолітньої доньки, враховуючи те, що надані скаржником дублікати квитанцій про добровільне перерахування коштів на картковий рахунок стягувачки без зазначення у квитанції в графі «призначення платежу» - сплата аліментів, не свідчать про виконання ним обов`язку щодо виконання зазначеного судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі не могли бути враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги.
Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 200/14541/17 (провадження № 61-2599св19).
Щодо доводів скарги про неврахування сплачених боржником аліментів за період його роботи в ТОВ «Оверко», і невідображення їх в оскаржуваному розрахунку, колегія суддів виходить з фактичних обставин справи, які свідчать про те, що такі документи в державного виконавця відсутні (у зв`язку із припиненням діяльності цим ТОВ), незважаючи, що ним вживались заходи для їх отримання, однак після їх отримання (подання боржником), державний виконавець здійснив перерахунок заборгованості ОСОБА_1 , врахувавши стягнуті з нього аліменти за час роботи в ТзОВ «Оверко». 
Колегія суддів також враховує, що боржнику було відомо про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки, в межах якого він не повідомляв державного виконавця про своє неодноразове працевлаштування після звільнення з ТОВ «Оверко», тим самим допустивши порушення вимог частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».
Доводи скарги щодо необхідності утримувати двох інших дітей, народжених в іншому шлюбі, як підстава для спростування здійсненого державним виконавцем розрахунку, не входять до предмету доказування в такій категорії спорів.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.07.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Савуляк Р.В. 

Цяцяк Р.П.