Номер провадження: 22-ц/813/4001/21 
Номер справи місцевого суду: 947/4354/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А., 
                               Комлевої О.С., 
               за участю:
секретаря                        Хухрова С.В.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
відповідача                         ОСОБА_2 ,
представника позивача АТ «Альфа-Банк» - Байрамова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей,

встановив: 

28.02.2020 року АТ «Альфа-Банк» звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, які втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей (а.с.1-3) та просило суд: 
визнати  ОСОБА_2 , 1971 р.н., ОСОБА_3 , 2010 р.н., ОСОБА_1 , 1967 р.н., такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ; 
зняти з реєстраційного обліку, а також зобов`язати відповідачів звільнити від особистих речей будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до положень ст.37 Закону України «Про іпотеку», АТ «Альфа-Банк» набув право власності на спірну квартиру, відповідачі втративши право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , відповідно до ст.317 ЦК України втратили і право користування спірною квартирою. 

Позивач звертався до відповідачів з вимогою у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру, однак, по теперішній час відповідачі залишаються зареєстрованими та порушують права законного власника. АТ «Альфа-Банк» позбавлений можливості вільно, на власний розсуд розпоряджатися житловим приміщенням, а тому вимушений звернутись до суду з даним позовом
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» було задоволено частково (а.с. 142-143).
Визнано  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 жовтня 2020 року (а.с. 159-164). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 16 червня 2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. і зареєстрований у реєстрі за № 1259, до якого 12 листопада 2009 року внесені зміни, та за умовами договору ОСОБА_2 , у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, рішенням №5\2019 від 15 жовтня 2019 року АТ «УКРСОЦБАНК» було припинено шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». В п.1.2. вказаного рішення зазначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «УКРСОЦБАНК», з 15 жовтня 2019 року виникає в АТ «Альфа-Банк».
У зв`язку з цим, 04.12.2019 року право власності на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк».

Згідно з відомостями №А1-186903-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщені/будинку від 18 листопада 2019 року, виданої Департаментом надання адмінпослуг Одеської міськради, у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані -  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
11 грудня 2019 АТ «Альфа-Банк» на адресу відповідачів було направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку. 
Однак, оскільки дана вимога відповідачами була залишена без задоволення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

При цьому, суд виходив із позиції Верховного Суду України, яка викладена у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, згідно якої право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України».

Суд також виходив із того, що за змістом ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З огляду на викладене, та враховуючи, що відповідачі не є власниками (співвласниками) квартири  АДРЕСА_1  , належної позивачеві на праві власності, суд дійшов висновку про необхідність визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є самостійною та достатньою підставою дня зняття цих осіб з реєстрації, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Крім того, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УPCP.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6- 197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

За змістом ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У даній справі, власник житлового приміщення – АТ «Альфа-Банк», який набув право власності на предмет іпотеки, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються знятися з реєстраційного обліку із квартири  АДРЕСА_1 . 

Судом залишено поза увагою, що при переході права власності на вищевказану квартиру, яка є предметом іпотеки, іпотекодержатель АТ «Альфа-Банк» було обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , а також про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української PCP на час реалізації прав іпотекодержателя містить заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення (зняття з реєстраційного обліку) у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.
Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Так, подаючи апеляційну скаргу, її заявник ОСОБА_1 вказав, що спірна квартира придбана частково з кредитні кошти, а частково – за власні кошти, що було підтверджено в суді апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 .
Зазначені обставини не спростовані матеріалами справи та представником АТ «Альфа-Банк).
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, сума кредиту склала 28 916 доларів США, в той час як вартість спірної квартири складає 208 614,66 грн., що є еквівалентом 41 310,43 доларів США (а.с.4).
Тобто, для купівлі вказаної квартири її колишній власник ОСОБА_2 витратила щонайбільше 28 916 доларів США кредитних коштів і 12 394,43 доларів США – власних коштів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд вищевказаного не врахував, та дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК УPCP, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам, слід відмовити.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідачів звільнити від особистих речей будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , то суд дійшов обгрунтованого і правильного висновку про те, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не є власником будинку, який він просить звільнити від речей, крім того суд правильно вважав, що вказані вимоги є похідними від вимог про виселення відповідачів, які АТ «Альфа-Банк» до суду не заявляв.

Суд також не врахував тієї обставини, що заявник апеляційної скарги і відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору, про що ним неодноразово повідомлялось суду першої інстанції. У зв`язку з цим суд неправомірно стягнув з нього судовий збір за наслідками розгляду позовних вимог АТ «Альфа-Банк».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення у справі постановлено не у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що її заявник взагалі не конкретизував свої вимоги та не вказав, яке судове рішення має прийняти апеляційний суд після скасування оскаржуваного рішення суду (а.с.164).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 жовтня 2020 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення через відпустку судді Комлевої О.С. складено 12.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

О.С. Комлева