ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/279/21 пров. № А/857/8742/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                  Хобор Р.Б.,
суддів                                                                       Кухтея Р.В., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року, ухвалене суддею Кафарським В.В. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 380/8742/21 адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                                                В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: 
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) у розмірі 381718,56 грн., за період із 13.10.2018 року по 30.12.2020 року.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 )  від 12.10.2018 року №  265 (по стройовій частині) позивача знято з усіх видів грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 року у справі № 300/1616/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно в сумі 38834,58 грн. та стягнуто з військової частини НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 38834,58 грн.
30.12.2020 року, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 року у справі № 300/1616/20, військова частина НОМЕР_3 провела виплату грошової компенсації за невикористане речове майно у сумі 38834,58 грн.
Отже, позивач звертає увагу на те, що при звільненні йому не виплачена грошова компенсація за невикористане речове майно.
Позивач вважає, що відповідач, в такому випадку, має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яка полягає у виплаті середнього місячного грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, із застосуванням норм трудового законодавства, оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено відповідальності за не проведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.
На думку позивача, відповідач порушив його право на своєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, а тому просить захистити порушене право, шляхом стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2018 року по 30 грудня 2020 року в сумі 381718,56 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2018 року по 29.12.2020 року в розмірі 38823,91 грн. 
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою стягнути суму компенсації за час затримки розрахунку при звільненні з військової частини НОМЕР_2 .
У обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що суд першої інстанції зобов`язав виплатити грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні неналежного відповідача, оскільки позивач звільнений з Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ) і саме ця військова частина не провела з позивачем повний розрахунок при звільненні.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що, на підставі наказу т.в.о. начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 12.10.2018 року № 265, позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
12 жовтня 2018 року звернувся до військової частини НОМЕР_3 із заявою про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за результатами розгляду якої 21.11.2018 року отримав відповідь, відповідно до якої позивача повідомлено про нарахування йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 50 251, 24 грн.
У квітні 2020 року військова частини НОМЕР_3 виплатила позивачу 11416,66 грн. компенсації вартості за неотримане речове майно.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 року у справі № 300/1616/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно в сумі 38834,58 грн. та стягнуто з військової частини НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 38834,58 грн.
30.12.2020 року, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 року у справі № 300/1616/20, військова частина НОМЕР_3 провела виплату грошової компенсації за невикористане речове майно у сумі 38834,58 грн.
Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач – військова частина НОМЕР_3 має нести відповідальність передбачену ч. 1 ст. 117 КЗпП України, із врахуванням принципу співмірності та критерію істотності частки заборгованості виходячи із суми компенсації.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року).
Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати. 
Синтаксичний розбір текстуального змісту норми 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи обставини цієї справи, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100 у випадках, коли, згідно з чинним  законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується   цей Порядок.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем у жовтні 2018 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за серпень та вересень 2018 року.
Згідно з абзацами 1, 2  пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати, враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору,  крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
З огляду на норми п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100, апеляційний суд не встановив факту здійснення позивачеві, протягом серпня – вересня 2018 року, виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. 
Згідно з розділом IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,  передбачених чинним законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. (абз. 1 п. 8).
Суд першої інстанції вірно встановив те, що, відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення позивача за 2018 рік, за два останні повні місяці (серпень-вересень 2018 року) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 14418,75 грн. за серпень 2018 року та 14363,20 грн. за вересень 2018 року, що за два місяці становить 28781,95 грн. 
Однак, суд першої інстанції помилково розрахував середньоденний заробіток позивача, шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число календарних днів у цих місяцях.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що, з огляду на вимоги абз. 1 п. 8 Порядку № 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  календарних  днів за цей період, тільки у випадках прямо передбачених чинним законодавством. 
Враховуючи те, що для розрахунку середньоденного заробітку військовослужбовців чинним законодавством не передбачено обов`язку застосування числа календарних днів у місяцях, які беруться для розрахунку, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що, за загальним правилом, для такого розрахунку необхідно використовувати число робочих днів у відповідних місяцях.
Пунктом 4 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено те, що для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Отже,  апеляційний суд встановив те, що позивачу, протягом серпня – вересня 2018 року, було встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. У серпні 2018 року було 22 робочих дні, а у вересні – 20. Таким чином, число відпрацьованих робочих днів за цей період становить 42 робочих дні.
Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата позивача, для проведення розрахунків, передбачених ст. 117 КЗпП України, становить 685,28 грн. (28781,95 грн. – заробітна  плата  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні поділити на 42 – число  відпрацьованих  робочих днів  за цей період). 
Апеляційний суд встановив те, що позивачу при звільненні відповідач виплатив 6903,93 грн. Невиплачена сума становить 50271,04 грн. (11416,66 + 38854,38 = 50271,04), яка є простроченою заборгованістю.
Остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 30.12.2020 року, тому період затримки розрахунку при звільненні тривав з 14 жовтня 2018 року по 30 грудня 2020 року включно, а саме 770 днів.
Тривалість такого періоду, пов`язана з наявністю спору з приводу належної позивачеві компенсації за невикористане речове майно.
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 527665,60 грн (685,28 грн. х 770 дні = 527665,60 грн.).
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні  від ймовірного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.
Враховуючи те, що позивачем не визначено ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивача, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивача із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення.
Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах апеляційний суд звертає увагу на те, що порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні тривали з 14 жовтня 2018 року по 30.12.2020 року, тобто понад два роки.
Беручи до уваги критерій, згідно з яким, всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, а прострочена заборгованість визначається як частка (відсоток) від  належних при звільненні сум, то, у цій справі розмір простроченої заборгованості у декілька разів перевищує суму, яка виплачена позивачу при звільненні частка заборгованості в такому випадку буде від`ємна.
Тому, апеляційний суд позбавлений можливості застосувати для розрахунку формулу застосовану Верховним Судом у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року.
Таким чином, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує обставини проаналізовані вище та вважає, що пропорційним та достатнім розміром відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача є сума 38854,38 грн., що дорівнює сто відсотків суми виплаченої на виконання рішення суду.
Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Пунктом 3 та 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Крім цього, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Так, відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Вказаними вище правовими нормами визначено, що розрахунок при звільненні, а в свою чергу у компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, здійснює та юридична особа (військова часина) зі служби у якій звільнилася особа.
Водночас, апеляційний суд встановив, що позивач звільнений зі служби та виключений з усіх видів грошового забезпечення на підставі наказу Західного територіального управління Національної гвардії України, яке входить до структури Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, як територіальне управління, є окремою юридичною особою та знаходиться на базі військової частини   НОМЕР_2 .
При цьому, військова частини 4114 входить до структури Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, як окрема юридична особа.
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що військова частини НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України не є особою, яка має відповідати за цим позовом.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, залучивши другого співвідповідача, який є належним відповідачем у справі, стягнув компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні з особи, яка не має відповідати за цим позовом.
Тому, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38854,38 грн. з Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ).
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та адміністративний позов задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                  

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року в справі № 300/279/21 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) у розмірі 38854 (тридцять вісім тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) гривні 38 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складений 26.07.2021 року