П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11377/20	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Стас Л.В..
суддів: Турецької І.О., Шеметенко О.А.
           
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі за позовом   до Південного міжрегіонального Управління Укртранспезпеки про визнання протиправною та скасування постанови,

ПОСТАНОВИВ: 

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНБІЗНЕСГРУП" ( далі – Позивач) звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки ( далі – Відповідач)  про застосування адміністративно-господарського штрафу №209787 від 10.08.2020 р.
       В обгрунтування позову зазначив, що на момент проведення перевірки, належний Товариству транспортний засіб перебував в оренді ПП “Південьдортех”, що підтверджується відповідним договором, а отже ТОВ "ФІНБІЗНЕСГРУП" у спірних правовідносинах не є належним суб`єктом відповідальності, передбаченої ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”. Вважає, що наявна у справі товарно-транспортна накладна не є належним доказом у справі, оскільки остання оформлена з порушенням встановлених вимог, також її зміст не дає можливість достовірно ідентифікувати перевізника вантажу. Зауважив, що вантажний автомобіль здійснював перевезення сипучого вантажу, а отже його зважування мало здійснюватись за певною методикою, що також не було враховано судом першої інстанції при прийнятті судового рішення. Також зазначив, що оскільки видача дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, які перевозять подільні вантажі з перевищенням габаритно-вагових параметрів, чинним законодавством не передбачена, то на особу не може бути накладено штраф відповідно до абз.16 ч.1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за відсутність такого дозволу. Крім того, Позивач вказав, що ТОВ  Фінбізнесгруп  про розгляд справи про порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту, не повідомлялося належним чином та не запрошувалося до участі. Справу про порушення Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було розглянуто без участі Позивача, що позбавило підприємство права вирішити суперечку у досудовому порядку.
      
      Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року – в задоволенні позову відмовлено. 

      В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 25 лютого 2021  року – скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві.

     Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. 

     Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з таких мотивів.
     Судом встановлено, що 03.07.2020 року інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області в пункті габаритно-вагового контролю, що знаходиться на ділянці 474 км а/д Н-08 було здійснено перевірку транспортного засобу марки Mercedes-Benz д/н НОМЕР_1 , що належить ТОВ  «ФІНБІЗНЕСГРУП». За результатами контролю складено акт №221276 від 03.07.2020 року (а.с. 136).
     Під час перевірки виявлено порушення: наказу №363 від 14.10.1997 року - невідповідним чином заповнено товарно-транспортну накладну, у т.ч. порушення, відповідальність за які передбачена абз.16 ч.1 ст.60 Закону України  «Про автомобільний транспорт», а саме: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Перевищення склало 75,63%.
     За результатами перевірки складено Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 03.07.2020 року №038604, Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 03.07.2020 року №031604 та Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03.07.2020 року №221276 (а.с. 136-138).
     Згідно вказаних документів навантаження на здвоєну вісь становило 28,10 тонн при нормативно допустимому 16 тонн, загальна маса транспортного засобу становила 43,7 тонни при нормативно допустимій 40 тонн.
     З пункту 6 Акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 03.07.2020 року вбачається, що перевозився вантаж - асфальтобетон.
     На підставі Акта №221276 від 03.07.2020 року Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було винесено Постанову №209787 від 10 серпня 2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу, згідно якої до позивача, на підставі абз.16 ч.1 ст.60 Закону України  «Про автомобільний транспорт»,   застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 34000 грн. (а.с. 15 зворотній бік).
    Не погоджуючись з таким рішенням Управління Укртрансбезпеки в Одеській області , Позивач звернувся до суду з цим позовом. 

    Законність вказаної вище постанови є предметом спору у даній справі.
     
    Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що наявні у справі матеріали свідчать, що перевізником вантажу у спірних правовідносинах є ТОВ "ФІНБІЗНЕСГРУП", а отже, Відповідач обґрунтовано застосував до нього адміністративно-господарські санкції за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту.
     
     Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. 
     Ключовим питанням у даному спорі, на думку скаржника, є те, що він не є перевізником, а тому не є суб`єктом правопорушення, передбаченого абз. 16  ст. 60 Закону України  « Про автомобільний транспорт» від  05.04.2001 р. №2344-III  (далі - Закон № 2344-III). 
     До того ж, на підтримку своєї позиції, скаржник наводить постанову Верховного Суду від 09.08.2019 р. у справі №806/1450/16, де касаційний суд визначився, що у випадку передачі власником транспортного засобу в користування іншій особі, власник втрачає статус автомобільного перевізника та не може бути суб`єктом відповідальності, передбаченої абзацом 16 частини 1  статті 60 Закону №2344-III.

      Досліджуючи наведене питання, суд апеляційної інстанції звертається до приписів  Закону № 2344-III.
     
     Так, стаття 1 Закону № 2344-III  унормовує, що  автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

     Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази, обґрунтовано зазначив, що в рамках цієї справи в силу положень ч.2  ст. 2 КАС України, повинен встановити правомірність рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

      Відповідно до статті 48 даного Закону, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством.

      Отож, перевіряючи правомірність притягнення позивача як перевізника до відповідальності, суд констатував, що водій транспортного засобу не заявив при складанні акта перевірки про те, що ТОВ "ФІНБІЗНЕСГРУП" не є перевізником вантажу, оскільки транспортний засіб знаходиться в оренді. Договір оренди, на який посилається позивач, до перевірки не надав. 

      Відповідно до частини 1  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести обставини на яких ґрунтуються її вимоги. Тобто, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

     Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

      З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, саме ТОВ "ФІНБІЗНЕСГРУП", як позивач у справі та особа, яка стверджує  про укладення договору оренди транспортних засобів з  ПП “Південьдортех”, мало довести цю обставину, на яку посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

     У відзиві на позов, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, базуючись на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 20 грудня 2018 року у справі №804/8740/16, зазначає про необхідність, у випадку передачі транспортного засобу в оренду, мати тимчасовий реєстраційний талон.

     Перевіряючи обґрунтованість такого доводу, колегія суддів встановила, що абз.4 п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388  (далі  Порядок №1388), а також п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої  Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379  (далі  Інструкція № 379) не зобов`язують отримання такого документа, але, як зазначив Верховний Суд у згаданій вище постанові все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена  Законом № 2344-ІІІ.

      До того ж, слід зауважити, що тимчасовий реєстраційний талон називають у числі документів, необхідних платнику податків для підтвердження в податковому обліку «податкових» витрат з оренди.

     Досліджуючи правомірність спірної постанови №209787 від 10.08.2020 року, на предмет наявності складу порушення законодавства про автомобільний транспорт, колегія суддів вважає наступне.

     Згідно з абз. 16 частини 1  статті 60 Закону № 2344-IIІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

     Проводячи юридичний аналіз конструкції абз. 16 частини 1  статті 60 Закону №2344-IIІ, колегія суддів встановила, що для настання відповідальності за вказаною нормою є встановлення факту перевезення вантажу без відповідного дозволу.

     Частиною 3  статті 48 Закону № 2344-III  встановлено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень, обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти  відсотків.
       У разі відсутності документів, визначених  статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовують до автомобільних перевізників адміністративно-господарські штрафи, визначені  статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

     Водночас, дозвіл, відповідно до ст. 48 Закону № 2344-III, що дає право на рух автодорогами України з перевищенням встановлених законодавством нормативно-вагових параметрів понад 20 % відсутній.

     За приписами ч. 2  ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353 - ХІІ  (далі Закон - №3353 - ХІІ)  з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

     Відповідно до п. 22.1 ПДР маса вантажу, що перевозиться і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.

     Відповідно до статті ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 № 2862-IV  рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

    Так, згідно з п. 22.5 ПДР за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

     Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

     Тобто, за змістом наведених норм, правила перевезення неподільного та подільного вантажів у випадку перевищення вагових або габаритних параметрів є різними:
- перевезення неподільного вантажу допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі;
- перевезення подільного вантажу не допускається взагалі.
      Наведене свідчить про те, що законодавець з метою збереження автомобільних доріг встановив порядок перевезення як неподільного так і подільного вантажів, оскільки можливо безперешкодно розділити неподільний вантаж по різних автомобілях, не перевищуючи їх технічні характеристики та не пошкоджуючи автомобільні дороги. Натомість, для неподільних вантажів така можливість відсутня, а тому законодавством допускається перевезення таких вантажів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, але за умови отримання відповідного дозволу.

      Сторонами у справі не заперечується обставина, що позивач перевозив будівельний матеріал - щебеневу суміш, який за своїм характером є подільним, тобто може при завантаженні бути поділений на окремі частки без втрати або пошкодженні його властивостей, а тому перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм, відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху, заборонено, що виключає можливість отримання перевізником відповідного дозволу.
     
      Резюмуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що заборона руху транспортних засобів з перевищенням вагових параметрів при перевезенні подільного вантажу, унеможливлює отримання перевізником дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

    За таких умов, оскільки видача дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, які перевозять подільні вантажі з перевищенням габаритно-вагових параметрів, не передбачена, то на особу не може бути накладений штраф відповідно до абзацу 16 частини 1  статті 60 Закону № 2344-IIІ  за відсутність такого дозволу.

     Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року “Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування” (далі - Порядок № 879).

      Відповідно до п. 31-1 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру.

      Логічний аналіз указаної норми свідчить про те, що законодавець вимагає або  дозвіл або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу.
    
      Існує правова позиція суду Верховного суду, що викладена в постанові від 29.01.2020 р. № 814/1460/16, що у випадку перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами до перевізника  лише може бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів.

     Використовуючи правовий висновок Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що у цій справі до позивача має бути застосована відповідальність у вигляді нарахування посадовою особою Укртрансбезпеки плати за проїзд, відповідно до п. 31-1 Порядку №879, що власне і було зроблено відповідачем, про що він заявив у відзиві на позов.

     За таких умов, колегія суддів вважає, що відсутня потреба у з`ясуванні обґрунтованості інших доводів апеляції, оскільки, на підставі встановлених обставин справи та викладених правових норм, сформована правова позиція щодо відсутності в діях 
ТОВ "ФІНБІЗНЕСГРУП" складу правопорушення, передбаченого абз. 16 частини 1  статті 60 Закону №2344-IIІ, а відтак, оскаржувану постанову слід визнати протиправною та скасувати.

      Відповідно до абз.1 ч.1  ст.139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

      Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування спірної постанови, сплачений позивачем судовий збір у сумі 2 102,00 грн. за подання позову, що підтверджується платіжним дорученням №2005 від 09.10.2020 року (а.с.12) та за подання апеляційної скарги у сумі 3  153, 00  грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2434 від 12.04.2021 р.,  належить стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті, оскільки суб`єкт владних повноважень  Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки в Одеській області, яке виступає відповідачем у справі, є його територіальним органом.

     Відповідно до приписів ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. У цьому спорі, на думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції були неправильно розтлумачені правові норми, що регулюють порядок перевезення подільних вантажів.

      Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
      
      Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке. 

      Відповідно до частини першої статті 257 КАС за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

      Відповідно до частини другої статті 257 КАС за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

      За частиною третьою статті 257 КАС при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

    Водночас, згідно з частиною четвертою статті 257 КАС за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті  справи  у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

     Згідно з частиною п`ятою статті 12 КАС умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
     
      Аналізуючи наведені положення процесуального закону, колегія суддів дійшла таких висновків: у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС).

      За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС. 

     Підсумовуючи викладене, в цій частині, колегія суддів має зазначити, що ця справа  належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 КАС. 

     Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення, яке ухвалене судом першої інстанції у справі, що помилково розглянута судом  за правилами загального позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

      Керуючись ст.ст.  308,  311,  317,  322,  325,  328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

      Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП» - задовольнити. 

       Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП»  до Південного міжрегіонального Управління Укртранспезпеки про визнання протиправною та скасування постанови, - скасувати. 

     Прийняти нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП» - задовольнити. 
      
    Визнати протиправною та скасувати прийняту Південним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області постанову про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП» адміністративно - господарського штрафу №209787 від 10.08.2020 р. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 абз. 16 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
    
     Стягнути з бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (код за ЄДРПОУ 39816845, юридична адреса: 03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) судовий збір у сумі 5 255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять  ) грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНБІЗНЕСГРУП»  ( код ЄДРПОУ 43115478, 65003, м. Одеса, вул. Церковна 23, буд. 29/1. 
     
      Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення повного судового рішення 08 липня 2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.