ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 вересня 2021 року                                                        м.Суми
Справа №592/15465/18 
Номер провадження 22-ц/816/1398/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Лермонтова Наталія Миколаївна, 
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Приходченко Олександри Олександрівни 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2021 року, у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 21 червня 2021 року,

                                              в с т а н о в и в :

19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. 
Свої вимоги мотивував тим, що після смерті їх із відповідачем матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира по АДРЕСА_1 . 
Його сестра – відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , а він є інвалідом III групи і в розумінні ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1241 ЦК України є непрацездатною дитиною своєї померлої матері і має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, як спадкоємець першої черги за законом. Вказував, що у визначений законом 6-місячний строк він звернувся до приватного нотаріуса Сумського МНО Лермонтової Н.М. із заявою про прийняття спадщини, а тому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадщині, у порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Лермонтова Н.М., про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 як обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1200 грн судового збору.
Додатковим рішенням Зарічного районного суду Сумської області від 28 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за здійснення перекладу документів в сумі 3030 грн та витрати по відправці документів для вручення відповідачці в Канаді в сумі 375 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Приходченко О.О. посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог (зменшити обов`язкову частку позивача у спадщині).
Посилаючись на п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМ України від 03 грудня 2009 року № 1317, відповідно до якого особи з інвалідністю ІІІ групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів, доводить, що встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності не є підставою вважати його непрацездатною особою, а доказів віднесення його до категорії непрацездатних повнолітніх осіб суду не надано. 
Вказує, що якщо відповідно до висновку про умови та характер праці інваліду із загальним захворюванням дозволено займатися деякими видами роботи, його не можна вважати непрацездатним, однак серед наданої позивачем медичної документації про встановлення діагнозів, відсутні документи, які б дозволили оцінити ступінь втрати ним працездатності. 
Вважає, що судом першої інстанції  безпідставно визначено відсоток втрати позивачем працездатності в межах 30-60% з посиланням, за аналогією закону, на п. 2.13.4 Порядку та Критеріїв встановлення МСЕК ступеня стійкої втрати працездатності у відсотках, працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджених  Наказом МОЗ № 420 від 05 червня 2012 року, оскільки позивач не є особою, якій заподіяно ушкодження здоров`я внаслідок трудових обов`язків. 
Зазначає, що позивач не підтримував зв`язку з матір`ю, не приїздив до неї більше 20 років, ніяк не допомагав, не надавав матеріальної допомоги, що свідчить про наявність підстав для зменшення обов`язкової частки у спадщині.  
Свідки підтвердили неприязні стосунки між спадкодавцем ОСОБА_3 та її сином – позивачем у справі, який погано ставився до матері, не опікувався нею, спілкувався у грубій формі, постійно її звинувачував у тому, що не допомагає йому, вона боялася сина, таке спілкування негативно впливало на стан здоров`я спадкодавця. Вказали, що тільки дочка допомагала ОСОБА_3 , оплачувала лікування, доглядала, організовувала та оплачувала поховання, саме за надані нею матері кошти була придбана спірна квартира.        
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Якубовський О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказує, що на дату смерті спадкодавця позивач був непрацюючим інвалідом, тобто непрацездатною особою  розумінні ст. 1241 ЦК України, що надає йому право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері. Зазначає, що за станом здоров`я позивач не міг працювати, його фінансовий стан не дозволяв надавати матеріальну допомогу спадкодавцю, тому мати не лише відмовлялася приймати від нього допомогу, а сама намагалася допомагати матеріально, залучаючи до цього відповідача, яка, проживаючи в Канаді, мала таку фінансову можливість.     
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Приходченко О.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Якубовського О.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_3 (т.1, а.с. 10).
За даними свідоцтва про народження батьками позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записані: батько – ОСОБА_5 , мати – ОСОБА_6 , яка після укладення шлюбу 25 грудня 1975 року змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (т.1, а.с. 8, 9).
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 25 червня 2003 року державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Винусом М.Є., яким належну їй квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 (т.1, а.с. 114).
До складу спадкового майна ОСОБА_3 увійшла квартира АДРЕСА_2 .
14 травня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с. 110).
ОСОБА_2 придбала та оплатила встановлення пам`ятника на могилі матері, що підтверджується наданими суду документами (т. 2, а.с. 136-138, 139-140).
Копіями чеків підтверджується придбання відповідачем ОСОБА_2 ліків для матері (т.2, а.с. 143-145).
Із виписки із акта огляду МСЕК серії 088306 від 04 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності, дата огляду 04 жовтня 2010 року (т. 2, а.с. 233).
Із виписки із акта огляду МСЕК серії 888627 від 26 вересня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності, дата огляду 26 вересня 2011 року (т. 2, а.с. 234).
Із виписки із акта огляду МСЕК серії 0223023 від 14 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності, дата огляду 14 жовтня 2013 року, дата чергового переогляду – 14 жовтня 2015 року (т. 2, а.с. 235).
Із виписки із акта огляду МСЕК серії 0784440 від 23 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності безстроково (т. 2, а.с. 236).
Згідно з довідкою МСЕК серії АВ № 0784440 від 23 листопада 2016 року та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 11 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи безстроково за загальним захворюванням (т.1, а.с. 6, 7).
Останній запис у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , датовано 01 квітня 2013 року про звільнення за власним бажанням з посади технічного працівника Івано-Франківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1 з поглибленим вивченням англійської мови (т. 2, а.с. 239-248).
Згідно з консультативним висновком спеціаліста Центру первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради від 05 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 з 2010 по 2018 рік періодично перебував на стаціонарному лікуванні, останній раз у період з 29 червня 2018 року по 09 липня 2018 року у Інфарктному відділенні № 3 з реабілітацією Івано-Франківського обласного кардіологічного диспансеру та йому встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця. Стенокардія напруги ФК ІІІ (дестабілізація з 29 червня 2018 року по 02 липня 2018 року). Кардіосклероз постінфарктний (інфаркт міокарда нижньої стінки без анамнезу). Синдром слабості синусового вузла. Повна АV блокада корегована штучним водієм ритму серця типу DDR (імплантовано 13 жовтня 2016 року) СН ІІ А ІІІ ФК із збереженою систологічною функцією ЛШ, ІІІ ФК. Гіпетронічна хвороба ІІІ стадія, ступінь 2. Ризик 4 (т. 3, а.с. 61-68).
На копіях фотокарток зображені позивач ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 249-249-г).
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , допитані судом першої інстанції, пояснили, що тривалий час знайомі з ОСОБА_1 , знають його родину, він спілкувався з матір`ю, вона приїздила до нього у січні 2015 року в Івано-Франківськ на хрестини до молодшого сина позивача. Коли вона захворіла у квітні 2015 року, саме позивач просив родину свідка ОСОБА_11 купити ліки та принести в лікарню необхідні речі для матері до його приїзду.
Допитані судом в якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснили, що були сусідами спадкодавця, до неї часто приїздила дочка ОСОБА_15 , сина вони ніколи не бачили, вона про нього не розповідала. 
Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , вказали, що є знайомими відповідачки, яка часто приїздила із закордону до матері, допомагала матеріально, купила їй квартиру, стосунки спадкодавця із позивачем були напружені, спілкування часто закінчувалося сварками, про що ОСОБА_3 не любила розповідати.  
Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час смерті матері позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності і відповідно до ст. 1241 ЦК України він, як непрацездатна дитина спадкодавця, має право на обов`язкову частку у спадщині, яка, за відсутності підстав для зменшення, визначена у розмірі 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 .   
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він, як особа з інвалідністю ІІІ групи, є непрацездатною дитиною спадкодавця і має право на обов`язкову частку у спадщині матері ОСОБА_3 .   
Відповідно до змісту ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпаний і розширеного тлумачення не потребує.
За ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця, непрацездатні громадяни – особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, пенсійний вік для чоловіків встановлений 60 років при стажі роботи не менше 25 років.
Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014  (справа про право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абз. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності.
Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17.
З матеріалів справи вбачається, що документи медичних установ, які містять відомості щодо встановлення ОСОБА_1 інвалідності III групи, датовані з 2010 року з черговим  переоглядом кожного року включно до 2016 року, коли згідно з довідкою МСЕК серії АВ № 0784440 від 23 листопада 2016 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням та видно пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 11 липня 2017 року по інвалідності ІІІ групи довічно (т.1, а.с. 6, 7).
За даними трудової книжки ОСОБА_1 не працює з 01 квітня 2013 року (т.2, а.с. 239-248).
Тобто, позивачем доведено належними доказами, що на час смерті матері – ІНФОРМАЦІЯ_1 він мав статус особи з інвалідністю ІІІ групи, яка в подальшому встановлена йому довічно.
Виходячи з викладеного та з урахуванням наведених правових нормам, що визначають право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, які визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_3   .
При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем наявності підстав для зменшення розміру обов`язкової частки ОСОБА_1   у спадщині.
Так, згідно з положенням абз. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням: 1) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; 2) наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Усупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не доведено належними та допустимими доказами фактів ненадання позивачем необхідного догляду спадкодавцю під час хвороби, відсутності матеріальної допомоги матері з його боку. За показаннями свідків ОСОБА_3 спілкувалася з сином по телефону та сама постійно пересилала грошові кошти позивачу, що свідчить про відсутність у спадкодавця потреби у матеріальній допомозі від сина.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції показань свідків на стороні відповідача щодо неправомірної поведінки позивача відносно спадкодавця, оскільки не надано доказів, що обставини неприязних відносин та спілкування з сином стали причиною погіршення стану здоров`я спадкодавця.  
Факт підтримання спадкодавцем відносин із сином підтверджується наданими суду їх спільним фотознімками (т.2, а.с. 249-249-г).
Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання в апеляційній скарзі на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 виключно за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 , надані матері для придбання цієї нерухомості, оскільки суду не надано будь-яких доказів про вартість цієї квартири та передачі такої суми відповідачем спадкодавцю за відповідним цивільно-правовим договором. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд 
                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Приходченко Олександри Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                         О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                    О.І. Собина  

                                                                                                                С.С. Ткачук