ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 липня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №591/2225/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1160/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Чубарова Дениса Вікторовича 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.
Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належали житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 .
У 2008 році вона вирішила продати належні їй житловий будинок та земельну ділянку і придбати квартиру, в якій би проживала б разом з онукою ОСОБА_2 , а залишок коштів витратити на навчання відповідачки та її весілля.
Вказує, що враховуючи її похилий вік, відповідачка погодилася доглядати за нею та допомагати по господарству.
09 жовтня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вона продала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок та земельну ділянку за 1000000 грн. Зазначає, що вказані кошти відразу були передані відповідачці.
09 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
Зазначає, що вона та ОСОБА_2 проживали разом у вказаній квартирі, однак через деякий час відносини між ними погіршилися відповідачка не доглядала за нею, і в подальшому виїхала на роботу до Польщі. Догляд за нею здійснювала її дочка ОСОБА_6 та її колишній чоловік ОСОБА_7 . ОСОБА_7 повідомив її, що відповідачка збирається продавати вказану квартиру.
Вказує, що у квітні 2020 року вона дізналася, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про її виселення та надання іншого житла, проте ухвалою від 01 квітня 2020 року позовну заяву було повернуто заявнику.
Враховуючи те, що спірна квартира, в якій вона проживає та зареєстрована, набута відповідачкою у власність від продажу належного їй нерухомого майна, то вважає, що у неї на спірну квартиру виникло право спільної сумісної власності. Крім того зазначає, що у спірній квартирі вони проживали з відповідачкою як члени сім`ї, вели спільний побут, остання доглядала за нею та купувала продукти харчування.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 14 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартиру  АДРЕСА_2 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Чубаров Д.В., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно прийняв заяву ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року про зміну та уточнення предмету позову, оскільки вона подана з порушенням норм ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Вказує, що  суддею неодноразово  вчинялися дії, які у відповідача викликали сумнів щодо її неупередженості та об`єктивності, оскільки нею розглядалися справи стороною в яких є  ОСОБА_2 . Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив заяву про відвід судді Клименко А.Я., тим самим суддя не мала права розглядати вищевказану справу, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Вказує, що спірна квартира була придбана за кошти отримані від продажу майна позивачки, але оскільки вони були подаровані ОСОБА_2 , то квартира є її власністю.
Крім того, судом неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права щодо спільної сумісної власності.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника  ОСОБА_2 – адвокат Чубарова Д.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, позивачку та її представника ОСОБА_6 , які заперечують проти доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2008 року ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, продала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і земельну ділянку по АДРЕСА_1 за 1000000 грн (а. с. 10, т. 1).
За договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2008 року ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 11-13).
ОСОБА_1 з 14 листопада 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 7).
15 серпня 2009 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 (а. с. 6).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за кошти отримані від продажу житлового будинку та земельної ділянки, які належали на праві власності позивачці, ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_2 , а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, тому наявні підстави для визнання права власності на 1/2 квартири за позивачкою. 
Проте, погодится з такими висновками суду суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що вона надала відповідачці кошти на придбання спірної квартири, отримані нею від продажу житлового будинку та земельної ділянки, а тому у неї виникло право спільної сумісної власності.
Проте передача грошових коштів відповідачу для придбання спірної квартири не є підставою для набуття права власності на це нерухоме майно за рішенням суду. Факт спільного проживання сторін та ведення спільного побуту за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до діючого законодавства також не породжує набуття права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно. Будь-яких доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачкою існувала домовленість про оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири також і на позивачку, останньою суду не надано. 
Норми ст.ст. 355, 368, 369, 382 ЦК України, на які послався суд першої інстанції, як на підставу для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірної квартири, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають. 
Є безпідставним та помилковим і посилання суду на ст. 392 ЦК України, оскільки вказана норма закону, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке ОСОБА_1 на спірну квартиру у встановленому законом та договором порядку не набуте, вимоги позивачки щодо визнання її власником 1/2 частину квартири не ґрунтуються на законі.
Як убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 придбана  ОСОБА_2  за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2008 року та за нею зареєстровано право приватної власності на вказану квартиру. Тобто право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_2 у встановленому законом порядку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. 
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Не оспорюючи дійсність вказаного правочину купівлі-продажу квартири, позивачка фактично ставить питання про позбавлення відповідачки права власності на Ѕ частину належного їй нерухомого майна. 
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів дійшла висновку про відсутність  правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1\2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Отже, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду  підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Враховуючи предмет позову, а також те, що вартість 1/2 частини спірної квартири згідно договору купівлі-продажу становить 270957,50 грн, колегія суддіввідповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визнає дану справу малозначною, як справу незначної складності, а тому рішення суду в цій справі касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4; 381-382 ЦПК України, колегія суддів – 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Чубарова Дениса Вікторовича задовольнити.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 липня 2021 року. 

Головуючий:                                                                 Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.Ю. Кононенко

       С.С. Ткачук