ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Харків

справа №638/19204/17

провадження № 22-ц/818/1660/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря – Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариства з обмежено відповідальністю «СІ-ПІ-ЕМ», Приватна фірма «ІНВЕРКОМ»,

третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмежено відповідальністю «СІ-ПІ-ЕМ», Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про визнання майнових прав, стягнення судових витрат, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2020 року, постановлене в складі судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харків, 

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнень просив визнати за ним майнові права на квартиру з трьох кімнат (типЗВ), загальною площею орієнтовно 95,4 кв.м., розташовану на 4-му поверсі об`єкта незавершеного будівництва (багатоповерховий житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою), розташованого на земельній ділянці площею 0,4168 га, кадастровий номер 6310136300:07:006:0016 в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1343572662101, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. 

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому. Позивач зазначав, що належним чином виконав свої майнові зобов`язання за договором про участь у будівництві № 73 від 28 липня 2006 року та додатковою угодою до договору про участь в будівництві № 73 від 28 липня 2006 року, а у подальшому угоди про заміну сторони у зобов`язаннях по договору про участь в будівництві № 73 від 28 липня 2006 року від 19 вересня 2014 року, що були укладені ним з TOB "МКДУ", та вніс свої внески до спільної діяльності в розмірі, встановленому цим договором. Таким чином, позивач вчинив дії, спрямовані на виникнення передумов, необхідних і достатніх для отримання майнових прав, що виникають з цих договорів, в тому числі - право на набуття права власності на об`єкти нерухомості, що визначені цими договорами, та право вимоги передачі йому права власності на ці об`єкти. Між тим, як вказує позивач, відповідачем не вживається жодних заходів, спрямованих на виконання зобов`язань перед позивачем за договорами про участь в будівництві.

Рішенням  Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що позивач повністю сплатив вартість внеску у будівництво нерухомого майна, введення об`єкту будівництва до експлуатації у встановлені договорами строки не відбулось, новим власником спірного об`єкта незавершеного будівництва, в якому розміщено об`єкт інвестування позивача є ПФ «Інверком», відповідачу також передано у користування земельну ділянку для завершення будівництва вказаного об`єкту. ПФ «Інверком» не запропоновано позивачу переукласти договору про спільну діяльність щодо зазначеного об`єкта незавершеного будівництва, хоча позивач повністю виконав свої договірні зобов`язання за договором про участь у будівництві. Таким чином, звертає увагу, що ефективним способом захисту прав позивача є саме визнання за ним майнових прав, що виникають з договору про участь у будівництві. Вказує, що аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року справа № 638/14101/15-ц, зазначає, що вказана правова позиція стосується тих самих правовідносин і тих самих відповідачів. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову шляхом визнання за позивачем майнових прав на об`єкт інвестування, що виникають з договору про участь у будівництві та не застосував ст. 16 ЦК України, яка підлягала застосуванню, чим порушив норми матеріального права.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом, розгляду справи та ухвалення рішень не надано доказів, що ПФ «Інверком» є забудовником спірного об`єкту незавершеного будівництва та на нього покладено обов`язок забезпечення права учасників незалежно від того, чи є він стороною договору про участь у будівництві.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2006 між ТОВ «Макрокап Девелопмент Україна» та ОСОБА_1 укладений Договір про участь в будівництві № 73.

Відповідно до умов п.п. 1.1., 3.1. укладеного договору, відповідач ТОВ «Макрокап Девелопмент Україна», як «Забудовник» здійснює спільну діяльність по будівництву житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та автостоянкою за індивідуальним проектом за адресою: по АДРЕСА_2 , а позивач, як «Учасник», приймає участь в спільній діяльності шляхом внесення вкладу в розмірі 533 409 гривень, що еквівалентно 104 590 доларів США, при розрахунку курсу долара США до національної валюти 5,1 на час укладення договору.

Відповідно до умов п. 1, 2 додаткової угоди до договору про участь у будівництві № 73 від 28 липня 2006 року (нова редакція від 19 вересня 2014 року) забудовник «СІ-ПІ-ЕМ» зобов`язується після закінчення будівництва протягом 3 місяців після введення його в експлуатацію, передати у власність ОСОБА_1 крім квартири, одне паркувальне місце для автомобіля № 36 в автогаражі, розташованому в підвальному приміщенні даного дому. ОСОБА_4 в свою чергу зобов`язується збільшити грошовий вклад у будівництво та додатково внести 76 500 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, при розрахунку курсу долара США до національної валюти 5,1 на час укладення договору.

ОСОБА_1 сплатив ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна»" свій вклад у розмірі 609 909 грн. Факт оплати підтверджено наявними в матеріалах доказами, а саме копіями квитанцій про внесення грошових коштів в якості сплати внесків за договорами про участь у будівництві № 73 (а.с. 162-180 т. 1).

19.09.2014 на підставі угоди про передачу функцій керуючого спільною діяльністю - в спільну діяльність було залучено нового учасника ТОВ «Сі-Пі-Ем» та передано йому функції керуючого спільною діяльністю за договором про спільну діяльність та функції забудовника за договором про участь у будівництві та договорами про дольову участь у будівництві.

Постановою Господарського суду Харківської області від 14 травня 2019 року визнано товариство з обмеженою відповідальністю «Сі-Пі-ЕМ» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися передбаченими у статті 2ЦПК України завданнями цивільного судочинства, а саме: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України,; у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ) господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Аналогічні норми закріплено у статті 20ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Норми аналогічного характеру містить і частина друга статті 7 Кодексу України з процедури банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII, який вступив у дію 21 жовтня 2019 року.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який був чинний під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника.

Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, установлених Законом № 2343-XII, який діяв на час ухвалення судового рішення.
Таким чином, за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільну справу за позовом до такого відповідача не можна порушити, а в разі її порушення вона підлягає закриттю. Якщо під час її розгляду з`ясується, що відносно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, то порушена справа підлягає закриттю у зв`язку з тим, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суд зазначених положень процесуального закону не врахував, не звернув уваги на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції було відкрито провадження у справі про банкрутство та відповідача ТОВ «Сі-Пі-Ем» визнано банкрутом, а тому вимоги до ТОВ «Сі-Пі-Ем» про визнання майнових прав за ОСОБА_1 підсудні господарському суду та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «СІ-ПІ-ЕМ» про визнання майнових прав.

Право власності на об`єкт незавершеного будівництва (багатоповерховий житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою), розташований на земельній ділянці, площею 0,4168 га, кадастровий номер 6310136300:07:006:0016 в АДРЕСА_1 ) було зареєстровано 04.09.2017 приватним нотаріусом Малаховою Г.І. ХМНО за відповідачем ПФ «Інверком» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі технічного паспорту від 15.08.2017.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної  у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що позивач повністю сплатив вартість внеску у будівництво нерухомого майна,  а також на ту обставину, що введення об`єкта будівництва до експлуатації у встановлені договорами строки не відбулось, забудовник, ТОВ «Сі-Пі-Ем» перебуває на стадії ліквідації, будівництво об`єкта не здійснюється, що ставить під сумнів можливість виконання зобов`язань за договором про участь у будівництві.

Суд першої інстанції не врахував те, що новим власником спірного об`єкта незавершеного будівництва, в якому розміщено об`єкт інвестування позивача, є ПФ «Інверком», відповідачу також передано у користування земельну ділянку для завершення будівництва вказаного об`єкту. ПФ «Інверком» не запропоновано ОСОБА_1 переукласти договір про спільну діяльність щодо зазначеного об`єкта незавершеного будівництва, хоча ОСОБА_1 повністю виконав свої договірні зобов`язання за договором про участь у будівництві.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є визнання за ним майнових прав, що виникають з договору про участь у будівництві від 28 липня 2006 року № 73. Отже позовній вимоги ОСОБА_1 до ПФ «Інверком» підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року справа № 638/14101/15-ц, провадження № 61-13280 св 18. 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ПФ «Інверком» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 5334,09 грн. за подання позову та 8001,13 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмежено відповідальністю «СІ-ПІ-ЕМ» про визнання майнових прав – скасувати, провадження у справі у цій частині закрити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про визнання майнових прав – скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 майнові права, що виникають з договору про участь у будівництві № 73 від 28.07.2006 на квартиру з трьох кімнат, загальною площею 95, 4 кв.м. на 4 поверсі з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою № 36 на земельній ділянці кадастровий номер 6310136300:07:006:0016 по АДРЕСА_2 .

Стягнути з приватної фірми «Інверком» на користь ОСОБА_1 судові витрати на відшкодування судового збору, який підлягав сплаті позивачем за подання позову у розмірі 5334,09 грн. та за подання апеляційної скарги – 8001,13 грн. 

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               О.В. Маміна

Повний текст судового рішення виготовлено 23 вересня 2021 року