справа № 365/455/20                                          головуючий у суді І інстанції  Денисенко Н.О. 
провадження № 22-ц/824/7626/2021                  суддя-доповідач у ІІ Інстанції  Фінагеєв В.О         

П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 липня 2021 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Згурівської селищної ради Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 із нею у період часу з 2007 року до 21 вересня 2018 року однією сім`єю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є небогою ОСОБА_3 . З 2006 року ОСОБА_3 із своїм пасинком ОСОБА_2 проживали з позивачем в місті Києві. Рішення Виконавчого комітету Згурівської селищної ради Київської області від 07 липня 2006 року ОСОБА_1 було призначено їх піклувальником. Питання щодо їхньої дієздатності та встановлення над ними опіки відповідно до рішення суду не вирішувалося. ОСОБА_1 постійно здійснювала за ними догляд, ОСОБА_2 був інвалідом дитинства. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після їхньої смерті залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку по АДРЕСА_1 . Інших спадкоємців крім позивача немає. Після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний будинок. Як спадкоємець четвертої черги позивач подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 , так як фактично проживала з ним з 2006 року. Для подальшого оформлення спадкових прав на частину будинку після смерті ОСОБА_2 їй необхідно встановити факт проживання із ним однією сім`єю. У червні 2018 році за сімейними обставинами позивач була змушена виїхати за межі України, у зв`язку з чим оформила ОСОБА_2 до Ольшаницького психоневрологічного інтернату для тимчасового перебування та лікування. З липня 2018 року ОСОБА_1 постійно відвідувала його в лікарні, опікувалась ним, вони підтримували родинні стосунки як брат та сестра, та займалася його похованням.
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, які зазначені у позові, та вказує на висновки, які містяться у постановах Верховного Суду від 03 липня 2020 року у справі № 332/3368/17, від 06 травня 2020 року у справі № 460/2578/15-ц, від 23 листопада 2020 року у справі № 855/118/20, від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15. Показами свідків підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконували ці права та обов`язки, взаємно ставилися один до одного з турботою та повагою, між ними склалися сталі сімейні стосунки та жили вони як сім`я, саме так усвідомлюючи один одного. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено,що ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 від 31 липня 2019 року. ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 від 31 липня 2019 року. 
Власником іншої Ѕ частки спірного житлового будинку за життя був ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 червня 1989 року (а.с.9-16, 19, 20-24).
Рішенням Виконавчого комітету Згурівської селищної ради Київської області від 07 листопада 2006 року № 55 на підставі п. 4 делегованих повноважень ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ОСОБА_1 була призначена піклувальником над недієздатними ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які були зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с.27).
З 06 червня 2018 року ОСОБА_2 був зарахований та поставлений на всі види утримання до Ольшаницького психоневрологічного інтернату та був зареєстрований по АДРЕСА_2 з 25 червня 2018 року. За чотири місяці перебування в інтернаті його тричі відвідувала ОСОБА_1 , яка понесла витрати на його поховання. Інтернат не укладав із ОСОБА_2 договори (а.с.30).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.31). 
Спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Липовенко Н.І. за заявою ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом, як особи, яка проживала однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Інших заяв про прийняття спадщини не надходило. Інших спадкоємців судом не встановлено (а.с.67-72).
Приватний нотаріус Липовенко Н.І. повідомила ОСОБА_1 , що для оформлення її спадкових прав на спірне майно необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, відмовивши таким чином у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.35).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що між нею та ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, та що на час відкриття спадщини вони проживали однією сім`єю. Надані суду докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо спільного проживання, спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків з померлим ОСОБА_2 , не підтверджують факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини, від встановлення якого залежить право позивача на спадкування після померлого, як спадкоємця четвертої черги за ст. 1264 ЦК України. Обставини щодо надання допомоги та піклування позивачем про померлого, кількаразове відвідування його в інтернаті та поховання не є доказами, що підтверджують факт проживання однією сім`єю. Спадкодавець ОСОБА_2 на час своєї смерті перебував в державній установі (інтернаті), а позивач відповідно до рішення відповідача була визначена як піклувальник ОСОБА_2 . Доказів зміни її соціального статусу на час смерті спадкодавця позивач не надала.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17 вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У даній справі ОСОБА_1 заявила вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без відповідної правової мети, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів позивача, у зв`язку з вимогою про охорону яких вона звернулася до суду.
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто, такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто, вирішення питання про встановлення факту проживання однією сім`єю є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку заявлення разом з таким питанням вимоги про визнання позивача спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на те, що встановлення факту проживання їй необхідно для подальшого оформлення спадкових прав на частину будинку після смерті ОСОБА_2 . При цьому, жодних вимог про вирішення спору про право, з яким закон пов`язує необхідність вирішення  зазначеного питання саме в позовному провадженні, позивач  не заявила.
Тобто, позивачем був обраний неефективний спосіб захисту своїх прав, а, відтак, позов не підлягає задоволенню не тільки з підстав недоведеності обставин, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, а й з вищезазначених підстав.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в мотивувальній частині через невідповідність висновків суду обставинам справи.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 рокузмінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.        
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.

Головуючий                                                                              Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                                    Кашперська Т.Ц.
                                                                
        Яворський М.А.