ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 295/14409/17
провадження № 61-12613св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану його представником Кутиною Тетяною Сергіївною, на постанову Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М. Григорусь Н. Й.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказувало, що 23 серпня 2013 року ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 9125905 про іпотечний кредит, відповідно до якого останній надано кредит в сумі 495 000 грн зі сплатою 19% річних за користування кредитом.
У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим на 22 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 511 653,52 грн, яка складається із: 318 306,23 грн - загальної суми прострочених чергових платежів за кредитом; 73 536,03 грн - загальної суми прострочених платежів за процентами; 33 587,13 грн - пені за прострочення сплати основних платежів за кредитом; 9 607,97 грн - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом; 47 065,58 грн - інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом; 
11 263,80 грн - інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за процентами; 14 661,58 грн - 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом; 3 625,20 грн - 3% річних від прострочених сум заборгованості за процентами.
За таких обставин просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 9125905 від 23 серпня 2013 року у розмірі 511 653,52 грн та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 4 березня 2019 року, ухваленим у складі судді Перекупки І. Г., позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 9125905 від 23 серпня 2013 року у розмірі 511 653,52 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведення позовних вимог належними і допустимими доказами.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Богунського районного суду міста Житомира від 4 березня 2019 року і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 9125905 від 23 серпня 2013 року у розмірі 407 666,04 грн, з яких: 318 306,23 грн - заборгованість за кредитом; 
12 743,65 грн - заборгованість за процентами; 58 329,38 грн - інфляційні втрати; 18 286,78 грн - 3% річних. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, у листопаді 2016 року ПАТ «Ощадбанк» звернулося із позовом про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Апеляційний суд зазначив, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти та пеню за кредитом, тому після листопада 2016 року (звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки) позивач не мав підстав здійснювати такі нарахування.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, на 1 грудня 2016 року становила 331 049,88 грн і складалася з 318 306,23 грн заборгованості за кредитом та 12 743,65 грн заборгованості за процентами.
Також суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими вимоги банку про стягнення з відповідача 58 329,38 грн інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості та 18 286,78 грн - 3% річних від прострочених сум заборгованості.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, нарахованої банком до листопада 2016 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернення банком із цією позовною вимогою у грудні 2017 року відбулось поза межами спеціальної позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено ОСОБА_1 до ухвалення рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У липні 2019 року представник ПАТ «Ощадбанк» Кутина Т. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року і залишити в силі рішення Богунського районного суду міста Житомира від 4 березня 2019 року.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції про припинення строку кредитування внаслідок направлення ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту. 
Вказує, що направленою ОСОБА_1 вимогою від 22 вересня 2017 року № 105.20-14/21956/2017/05/вих банк просив повернути заборгованість за платежами, строк сплати за якими настав. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що банк не пред`являв позичальнику вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту та нарахованих процентів, тому відсутні підстави вважати зміненим строк кредитування.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 4 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Ощадбанк» та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Ухвалою Верховного Суду від 8 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2021 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 серпня 2013 року ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит № 9125905, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 495 000 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше 22 серпня 
2018 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит у передбачені договором строки і сплатити 19% річних за його користування.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 23 серпня 
2013 року ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 354,2 кв.м та земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходяться на АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд встановив, що внаслідок неналежного виконання 
ОСОБА_1 взятих зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у листопаді 2016 року ПАТ «Ощадбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - 
ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Ощадбанк» на постанову Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статей 526, 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 
№ 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк кредитор може вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно 
до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Тобто у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, такими діями кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що, звернувшись у листопаді 2016 року із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строк кредитування за договором про іпотечний кредит, тому у банка відсутнє право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню після листопада 2016 року.
З вказаними висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 3.9.1 договору про іпотечний кредит № 9155905 
від 23 серпня 2013 року банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником та/або майновим поручителем/поручителем взятих на себе обов`язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення та/або іншими договорами, укладеними позичальником з банком, вимагати дострокового повернення суми кредиту та всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом.
Пунктом 3.9.2 вказаного договору сторони погодили, що виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 
60 календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів, що містяться у вимозі банку, направленої позичальнику відповідно до цього пункту договору, є зміною остаточного терміну повернення кредиту в бік його зменшення.
Апеляційний суд не надав належної оцінки положенням укладеного сторонами договору про іпотечний кредит та дійшов передчасного висновку про зміну строку кредитування у зв`язку із пред`явленням банком у листопаді 2016 року позову про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_2 , який не є позичальником у спірних правовідносинах.
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року у справі № 295/15012/16-ц за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що у зв`язку 
з порушенням зобов`язань банк на виконання пунктів 3.9.1 і 3.9.2 договору про іпотечний кредит та пункту 4.1.10 іпотечного договору 13 червня 2016 року направив вимоги іпотекодавцю та боржнику про усунення порушень договорів та про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних з ним платежів. 
У вказані вимозі банк зазначив, що у випадку непогашення заборгованості за договором про іпотечний кредит в строк, зазначений у даній вимозі, кредитором буде вжито заходів для захисту порушених прав у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав особисто 
17 червня 2016 року.
Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам, встановленим рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року у справі № 295/15012/16-ц, щодо направлення банком позичальнику на виконання пункту 3.9.1 та 3.9.2 вимоги про дострокове повернення кредиту. Обставини, встановлені вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій не спростувала.
Пунктом 3.9.2 договору про іпотечний кредит сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у абзаці першому цього пункту договору строк дострокового повернення кредиту починає обраховуватись з дати вручення позичальнику відправлення, зазначеної в повідомленні про вручення поштового відправлення, або з дати, зазначеної на такому листі позичальником при отриманні останнім зазначеного листа особисто. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання позичальнику через відсутність за місцем проживання вказаної особи, через його відмову прийняти поштове відправлення, незнаходження фактичного місця проживання позичальника або з інших причин, письмова вимога про усунення порушення зобов`язання вважається врученою позичальнику у день, зазначений поштовою службою у повідомлення про вручення із зазначенням причин невручення.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції не встановив, з якого часу ПАТ «Ощадбанк» змінило строк кредитування за договором про іпотечний кредит № 9125905 від 23 серпня 2013 року шляхом направлення відповідної вимоги 13 червня 2016 року, з урахуванням пунктів 3.9.1 та 3.9.2 договору, якими сторони погодили підстави та порядок зміни строку остаточного повернення кредиту.
Встановлення чи спростування обставин щодо направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту та дотримання процедури дострокового повернення кредиту за ініціативою банку мають суттєве значення для з`ясування дати закінчення строку кредитування та права банку нараховувати проценти і пеню за договором про іпотечний кредит.
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо зміни банком строку кредитування після направлення позичальнику відповідної вимоги 13 червня 2016 року, висновок суду апеляційної інстанції про закінчення строку кредитування у листопаді 2016 року (пред`явлення банком позову до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки) є передчасним, а ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, надати належну оцінку обставинам направлення банком ОСОБА_3 вимоги про дострокове повернення кредиту 13 червня 2016 року та, з урахуванням пунктів 3.9.1 і 
3.9.2 договору про іпотечний кредит, встановити дату закінчення строку кредитування і період, протягом якого у банка існує право нараховувати проценти за користування кредитом, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану його представником Кутиною Тетяною Сергіївною, задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук