Постанова         
Іменем України 
07 липня 2021 року
м. Київ
справа № 661/1601/20
провадження № 61-14982св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Рошен-Херсон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безкровний Сергій Олексійович, на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області, у складі судді Чирського Г. М., від 09 липня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Радченка С. В.,
Вейтас І. В., Семиженка Г. В., від 09 вересня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Рошен-Херсон» (далі - ТОВ «Рошен-Херсон», Товариство) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи позов тим, що 
17 грудня 2018 року її було прийнято роботу на посаду касира ТОВ «Рошен-Херсон» на період відсутності основного працівника ОСОБА_2 , з посадовим окладом згідно штатного розпису з неповним робочим днем при 20-ти годинному робочому тижні, тривалістю робочого дня 4 години. 
Із 01 квітня 2020 року їй було встановлено повний робочий день при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем у неділю. 
30 березня 2020 року її було звільнено з роботи, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на підставі наказу № 17-к від 30 березня 2020 року. 
Стверджувала, що наміру звільнятися достроково не мала і 30 березня 
2020 року заяву про звільнення написала під психологічним тиском керівника філії ОСОБА_3 . 
Крім цього фактично працювала із 01 січня 2019 року по 30 березня 
2020 року понад встановлену тривалість робочого дня, тобто надурочно і така робота не була оплачена. 
Посилаючись на те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, ОСОБА_1 просила суд поновити її на посаді касира ТОВ «Рошен-Херсон», стягнути з Товариства на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 39 832 грн (із розрахунку 736 годин виконання надурочних робіт х 54, 12 грн подвійний розмір погодинної ставки касира) та середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні із 30 березня 2020 року по день ухвалення судом рішення у цій справі.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської від 09 липня 
2020 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надала належних, допустимих, та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності дійсного волевиявлення та наміру, спрямованого на звільнення із займаної посади, порушень відповідачем трудового законодавства при звільненні, а також залучення Товариством ОСОБА_1 до надурочних робіт. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду касаційній скарзі на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 09 липня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 
2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Безкровний С. О., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 661/1601/20 та витребувано її матеріали з місцевого суду.
У грудні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди попередніх інстанцій не врахували висновок щодо застосування 
статті 38 КЗпП України, викладений у постанові Верховного Суду 
від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17-ц. 
Заявник наголошує на тому, що у ОСОБА_1 були відсутні причини для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження, передбаченого КЗпП України та вважає недоведеним наявність її згоди на звільнення раніше вказаного строку. Крім того, вона взагалі не мала бажання достроково розривати трудовий договір з ТОВ «Рошен-Херсон», а звільнитися за власним бажанням її примусили, створивши умови праці, які ускладнювали та унеможливлювали подальше виконання трудових обов`язків, передбачених трудовим договором. 
Вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження доказу - запису телефонної розмови позивача з головним бухгалтером Товариства, який мав значення для правильного вирішення справи, та не врахував, що факт виконання позивачем надурочних робіт підтверджується фіскальними чеками, обліком руху готівки та книгою обліку розрахункових операцій ТОВ «Рошен-Херсон», а крім того, цей факт був визнаний відповідачем у судовому засіданні.
Доводи особи, що подала відзив на касаційну скаргу
В поданому у січні 2021 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Рошен-Херсон», посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом №85-К «Про прийом на роботу тимчасово» від 14 грудня 
2018 року, - прийнято ОСОБА_1 на тимчасову роботу на посаду касира ТОВ «Рошен-Херсон» на період відсутності основного працівника ОСОБА_2 із 17 грудня 2018 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. 
Наказом № 4/1 «Про внесення доповнень до правил внутрішнього трудового розпорядку для касира м. Херсон, м. Генічеськ та м. Нова Каховка 
ТОВ «Рошен-Херсон» від 05 січня 2018 року, згідно з рішенням загальних зборів трудового колективу ТОВ «Рошен-Херсон» внесені доповнення до 
частини 5.1 розділу V «Робочий час і його використання» Правил внутрішнього розпорядку для працівників ТОВ «Рошен-Херсон». Вказаним наказом встановлено для касирів м. Нова Каховка шестиденний робочий тиждень, тривалістю 20 годин, з одним вихідним днем, робочий час та відпочинку: понеділок-вівторок 4 години, тривалість робочого дня: початок роботи - 16:00 год, перерва на відпочинок і харчування з 17:00 год 
до 18:00 год, закінчення роботи о 21:00 год, середа-субота - 3 години, тривалість робочого дня: початок роботи - о 16:00 год, перерва на відпочинок та харчування з 17:00 год до 18:00 год; закінчення роботи - 20:00 год. 
30 березня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я директора ТОВ «Рошен-Херсон» заяву, в якій просила звільнити її 30 березня 2020 року з основного місця роботи, з посади касира в порядку статті 38 КЗпП України за власним бажанням.
Згідно з наказом №17-к від 30 березня 2020 року, відповідно до вимог 
статті 38 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» звільнено з 30 березня 2020 року ОСОБА_1 з посади касира 
ТОВ «Рошен-Херсон» за власним бажанням, на підставі заяви останньої. 
На тексті наказу міститься рукописний текст: 
«З наказом про звільнення ознайомлена. Трудову книжку отримала. Матеріальних та інших претензій до ТОВ «Рошен-Херсон» не маю.
30.03.2020 р                       /підпис/                                          Н. Ю. Чуприна».
Позивач не заперечувала власноручного написання 30 березня 2020 року заяви про своє звільнення.
Сторони не заперечували, що 30 березня 2020 року, в день написання позивачем заяви про звільнення, Товариством було прийнято відповідний наказ, ОСОБА_1 отримала свою трудову книжку з відповідним записом про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України. 
Будучи допитаною в якості свідка, позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що 
01 квітня 2020 року та в подальшому вона не виконувала свої трудові обов`язки, про відкликання своєї заяви про звільнення не заявляла, до правоохоронних органів у зв`язку із тиском та незаконним звільненням не зверталася.
Свідок ОСОБА_3 не визнав факт написання ОСОБА_1 заяви про звільнення під тиском.
Відповідно до бухгалтерської довідки ТОВ «Рошен-Херсон», у березні 
2020 року ОСОБА_1 нараховано: оплату за роботу у березні 2020 року - 2 385, 54 грн; оплату за роботу 09 березня 2020 року - 238, 56 грн; премія - 3 857 грн; лікарняні за березень 2020 року - 1 432, 08 грн; компенсація невикористаної відпустки (15 календарних днів) - 4 119, 87 грн;
Всього нараховано в березні 2020 року- 12 033, 05 грн, з яких утримання (військовий збір та податок з доходів фізичних осіб) 2 346, 45 грн, виплачено заробітної плати в березні 2020 року - 9 686, 60 грн.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).
Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. 
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Отже, стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.
При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави.
При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. 
Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові 
від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження 
№ 61-14726св18).
Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з наявності правових підстав вважати припиненими трудові відносини сторін за статтею 38 КЗпП України з 30 березня 2020 року, оскільки між сторонами було досягнуто згоди щодо звільнення позивача саме в цей день.
Установлено, що 30 березня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я директора ТОВ «Рошен-Херсон» Виходець В. В. заяву такого змісту:
«Прошу звільнити мене 30 березня 2020 року з основного місця роботи, з посади касира в порядку статті 38 КЗпП України (за власним бажанням)».
30 березня 2020 року директор ТОВ «Рошен-Херсон» Виходець В. В. видав наказ № 17-к «Про звільнення з основного місця роботи», з яким позивач була ознайомлена цього ж дня.
Отже роботодавцем було задоволено прохання працівника про звільнення у визначений ним строк, а тому доводи касаційної скарги щодо передчасного, до закінчення визначеного статтею 38 КЗпП України строку попередження, винесення наказу про звільнення позивача є безпідставними.
Не зазначення ОСОБА_1 в заяві від 30 березня 2020 року причин, з яких вона просить її звільнити саме 30 березня 2020 року, за умови погодження роботодавцем вказаного нею строку розірвання трудового договору не вказує на порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заяву 
від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 написала під тиском посадових осіб відповідача, або її волевиявлення на момент написання такої заяви не відповідало внутрішній волі, або що вона не усвідомлював значення своїх дій, позивач не надала.
Докази звернення ОСОБА_1 до роботодавця із заявою про відкликання заяви про звільнення в матеріалах справи відсутні.
Позивач в судовому засіданні підтвердила, що з 30 березня 2020 року трудові відносини сторін фактично були припинені.
Крім того, в тексті вказаної заяви позивача викладено розписку наступного змісту: 
«З наказом про звільнення ознайомлена, Трудову книжку отримала. Матеріальних та інших претензій до ТОВ «Рошен-Херсон» не маю».
Аналогічного змісту виконано ОСОБА_1 рукописний текст на наказі № 17-к від 30 березня 2020 року про звільнення.
Підписавши заяву про звільнення за власним бажанням із визначенням дати розірвання трудового договору, ОСОБА_1 мала усвідомлювати наслідки вчинення таких дій.
Оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами трудового договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на працю відповідач не порушив, у зв`язку з чим правових підстав для поновлення її на роботі немає.
Посилання в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду у постанові 
від 20 травня 2020 року в справі № 279/3334/17-ц про те, що сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження, є нерелевантним до розглядуваної справи. Оскільки у справі, що переглядається сторони фактично погодили дату звільнення: працівник - звернувшись до Товариства із заявою про звільнення у визначений ним строк, отримавши трудову книжку, не звернувшись із заявою про відкликання заяви про звільнення та не продовживши роботу, а Товариство - видавши наказ про звільнення, трудову книжку і здійснивши розрахунок при звільненні. Отже строк попередження до спірних правовідносин не застосовувався, виходячи з дій обох сторін, а не в односторонньому порядку.
Відповідно до статті 62 КЗпП України надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Власник або уповноважений ним орган може застосувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті.
Статтею 106 КЗпП України передбачено, що надурочна робота компенсується підвищеною оплатою.
Суди попередніх інстанцій надавши оцінку наявним в справі доказам, у тому числі табелю обліку робочого часу, дійшли висновку про недоведеність залучення позивача до надурочних робіт, та як наслідок відсутність правових підстав для оплати цих робіт.
Доводи касаційної скарги в цій частині переважно зводяться до незгоди із обставинами, встановленими судами, наданою ними оцінкою доказам та спрямовані на необхідність переоцінки доказів. 
Натомість Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Матеріалами справи не підтверджено твердження заявника про порушення судами попередніх інстанцій порядку вирішення клопотань сторін та дослідження доказів у справі.
Прийняття на стадії касаційного розгляду нових доказів положеннями 
ЦПК України не передбачено.
Суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішення справи.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржені судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безкровний Сергій Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 09 липня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 
2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович