Ухвала

Іменем України
13 вересня 2021 року
м. Київ
Справа № 401/2042/19
Провадження № 51-4434 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 липня 2021 року щодо нього,
встановив: 
Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Калинівка Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2017 року, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.
Вирішено питання речових доказів у провадженні.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 липня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанцій обставин,  ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27 травня 2019 року приблизно о 12 год, перебуваючи в гостях у ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_2 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з потерпілим, впевнившись, що останній заснув, повторно, таємне викрав належні потерпілому ОСОБА_5 телефон «Nokia Asha» та чоловічу сумку на загальну суму 513 грн., розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду. В обґрунтування своїх вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, вказує на наявність підстав для пом`якшення призначеного йому покарання, оскільки вважає, що його дії не заподіяли істотної шкоди потерпілому. 
Фактично зазначає, що апеляційний суд на вказані доводи уваги не звернув та залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, своїх висновків належним чином не мотивував.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та додані до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 за скаргами засудженого та в його інтересах захисника ОСОБА_6 , вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався. 
При цьому, фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Залишаючи без задоволення апеляційні скарги захисника та засудженого за змістом яких вони вказували на незакінчений склад кримінального правопорушення та добровільну відмову від вчиненого, оскільки засуджений повернув майно потерпілому, апеляційний суд ретельно проаналізував зазначені доводи та навів докладні мотиви прийнятого рішення, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції правильно встановити обставини вчиненого та кваліфікувати дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, судом було обґрунтовано зазначено в ухвалі, що факт повернення засудженим майна потерпілому не звільняє його від відповідальності за фактично вчинені дії, визнавши безпідставними доводи засудженого та захисника щодо відсутності умислу у ОСОБА_4 на вчинення крадіжки та неправильної, на їх думку, юридичної кваліфікації дій засудженого.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеним в ухвалі висновками суду апеляційної інстанцій та вважає, що за встановлених судом першої інстанції обставин діїОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка ), вчинене повторно, кваліфіковано правильно. 
Доводи засудженого у касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 дотримано вимог статей 50, 65 КК України. Обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України, класифікується як нетяжкий злочин, особу засудженого, який раніше неодноразово судимий в тому числі за корисливі злочини, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.
Також, судом врахована досудова доповідь уповноваженого органу з питань пробації, згідно якої засуджений має високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення. При призначені покарання судом визнано обставину, яка пом`якшує покарання – активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин які обтяжують покарання. 
На підставі зазначеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, встановивши, що ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення після постановлення вироку Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2017 року в період іспитового строку, керуючись положеннями ст. 71 КК України, суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вказаним вироком, призначивши засудженому остаточне покарання за сукупністю цих вироків в мінімальних межах, що також не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, засудженого та в його інтересах захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи.
Отже, колегія суддів касаційного суду вважає, що при розгляді апеляційних скарг засудженого та його захисника, доводи які за своїм змістом є аналогічними доводам, зазначеним у касаційній скарзі засудженого, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і своє рішення належним чином мотивував, а отже, дотримався вимог ст. 419 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого необхідно відмовити.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 липня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                   ОСОБА_3