ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року          м.Дніпро         Справа №  908/2783/18
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач, 
суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А.
секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях 
на ухвалу Господарського суду Запорізької області  від 25.11.2020 за результатами розгляду заяви Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 (суддя  Дроздова С.С.)

у справі №908/2783/18   
за позовом: ОСОБА_1 , м. Запоріжжя
до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по   Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м.Дніпро
відповідача 2: Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області, м. Запоріжжя
про стягнення 465 950 грн. 00 коп., -

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надійшла заява,   відповідно до якої заявник просить суд змінити порядок виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі № 908/2783/18, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 465 950 грн. 00 коп. боргу.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25.11.2020 у задоволенні заяви   Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 25.11.2020 у справі №908/2783/18   та прийняте нове рішення, яким задовольнити заяву Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку та способу виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі №908/2783/18, а саме: змінити порядок виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі №908/2783/18 шляхом стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 430 610,54 грн. 54 коп.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою, що кошти від продажу об`єктів незавершеного будівництва, що перебувають у державній власності, та земельних ділянок, на яких розташовані такі об`єкти, спрямовуються до Державного бюджету України в повному обсязі.
Наголошує, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, в разі відсутності у зазначеного органу відповідних призначень, здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на ухвалу господарського суду Запорізької області від 25.11.2020 у справі №904/2783/18, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 14.01.2021.
Касаційним   господарським судом у складі Верховного Суду   витребувано   справу №908/2783/18 у зв`язку з надходженням   касаційної скарги Фонду державного майна України на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 26.10.2020.
У зв`язку з   направленням справи № 908/2783/18 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду,   ухвалою суду від 29.12.2020 було зупинено   апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на ухвалу Господарського суду Запорізької області   від 25.11.2020 за результатами розгляду заяви Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 до повернення справи №908/2783/18 до Центрального апеляційного господарського суду.
10.06.2021 справа №908/2783/18 була повернута на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на ухвалу Господарського суду Запорізької області   від 25.11.2020 у справі №908/2783/18. Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 15.07.2021 о 15:00 год.
В судове засідання 15.07.2021 з`явилися сторони (позивач особисто та представники відповідачів-1,2).
Представник апелянта (відповідача-1) у судовому засіданні 15.07.2021 року підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про зміну порядку виконання рішення. Позивач, в свою чергу, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд оскаржувану ухвалу залишити без змін. Представник відповідача-2 наполягав на задоволенні апеляційної скарги.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та Управління Державної казначейської служби України задоволено. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області через Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області на користь ОСОБА_1 465950   грн. 00 коп. боргу.
На виконання вказаного вище рішення 31.05.2019 видано відповідний наказ.
16.11.2020 року до Господарського суду Запорізької області від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надійшла заява,   відповідно до якої заявник просить суд змінити порядок виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі № 908/2783/18, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 465       950 грн. 00 коп. боргу.
Заявник в своїй заяві посилався на те, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.09.2019 № 908/2783/18 задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні та зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 у справі № 908/2783/18 та здійснено заміну боржника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (69001, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 50, код ЄДРПОУ 20495280) на його правонаступника -   Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6, код ЄДРПОУ 42767945). Станом на 05.10.2020 в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на виконанні перебуває наказ Господарського суду Запорізької області від 31.05.2019 по справі № 908/2783/18 щодо стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь ОСОБА_1 465   950,00 грн. боргу. Відповідно до п.п. 3, 26 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ 03.08.2011 № 845 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення судом), рішення про стягнення коштів державного бюджету або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів; безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишки коштів на рахунках).   Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ), на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, на виконання судових рішень про повернення коштів, перерахованих до Державного бюджету України як оплати за державне майно під час його приватизації. Інформація щодо зарахування коштів не на рахунки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, а на рахунки державного бюджету підтверджується платіжними дорученнями № 1262 від 25.07.2005 у розмірі 7   057,92 грн., № 1260 від 25.07.2005 на суму 7   456,92 грн., № 84 від 17.01.2006 у розмірі 6   658,80 грн. та № 356 від 21.02.2006 на суму 66 588,20 грн. Листами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях було повідомлено про неможливість визначення КПКВ та номер рахунку КЕКВ, за яким необхідно здійснити безспірне стягнення коштів на виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 31.05.2019 по справі № 908/2783/18. На підставі викладеного вважає, що здійснити виконання рішення суду від 06.05.2019 № 908/2783/19 не вбачається можливим, у зв`язку з чим ГУДКУ у Дніпропетровській області просить змінити порядок виконання рішення суду шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 465   950,00 грн. боргу.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції послався на те, що заявником не доведено існування обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення та не надано суду належних та відповідних доказів в підтвердження обставин викладених у заяві.
Крім того зазначив, що заявник фактично в частині стягнення грошових коштів просить змінити боржника в зобов`язанні, що фактично змінює його суть та не відповідає ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.
Апеляційний господарський суд не погоджується з даними висновками місцевого господарського суду та зазначає з приводу викладених в апеляційній скарзі доводів наступне.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Статтею 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
З наведеної норми слідує, що підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленим.
Приписами п. 7.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» роз`яснено, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції «кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом, ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).
Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (див. рішення від 19.03.1997 зі справи «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи «Шмалько проти України»).
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 
У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Згідно частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України (тут і надалі, в редакції, чинній станом на дату прийняття рішення місцевим судом) - у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: надходження бюджету - доходи бюджету, повернення кредитів до бюджету, кошти від державних (місцевих) запозичень, кошти від приватизації державного майна (щодо державного бюджету), повернення бюджетних коштів з депозитів, надходження внаслідок продажу/пред`явлення цінних паперів (пункт 37 частини 1 цієї статті).
Частиною 1 статті 15 БК України передбачено, що джерелами фінансування бюджету є, зокрема, кошти від приватизації державного майна (включаючи інші надходження, безпосередньо пов`язані з процесом приватизації) - щодо державного бюджету (пункт 2 частини1 цієї статті).
Частиною 1 статті 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до частини 1 статті 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає, зокрема, розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства. В органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, бюджетним установам відкриваються рахунки у встановленому законодавством порядку.
За приписами частини 4 статті 45 БК України податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).
Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" (тут і надалі, в редакції, чинній станом на дату прийняття рішення місцевим судом) фонд державного майна України у сфері приватизації державного майна здійснює продаж державного майна в процесі його приватизації (абзац 10 пункту 2 частини1 цієї статті).
У відповідності до частин 1, 2 статті 6 ЗУ "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Апеляційний суд зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття рішення суду по суті у даній справі, діяв Порядок перерахування до бюджетів коштів, одержаних від приватизації майна, затверджений Наказом Міністерства фінансів України, Фонду державного майна України 30.12.2015 № 1271/2065 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 січня 2016 р. за № 139/28269 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку надходження від приватизації державного майна належать до джерел фінансування державного бюджету.
Як передбачено п. 4 Порядку Фонду державного майна України (далі - Фонд) та органам приватизації в Державній казначейській службі України (далі - Казначейство) та органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) згідно з вимогами Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22 червня 2012 року № 758, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2012 року за № 1206/21518, відкриваються небюджетні рахунки за такими балансовими рахунками: 
3718 «Рахунки для обліку коштів від приватизації майна» (далі - рахунки 3718) для обліку коштів, одержаних від приватизації державного майна, від відчуження комунального майна та інших надходжень, безпосередньо пов`язаних з процесом приватизації, окремо для кожного бюджету;
3731 «Депозитні рахунки розпорядників коштів державного бюджету» (далі - рахунки 3731) для обліку надходжень конкурсних гарантій (гарантій) від покупців для участі в конкурсі (аукціоні) з приватизації державного майна;
3732 «Депозитні рахунки розпорядників коштів місцевих бюджетів» (далі - рахунки 3732) для обліку надходжень конкурсних гарантій (гарантій) від покупців для участі в конкурсі (аукціоні) з відчуження комунального майна.
У Казначействі відкриваються Фонду рахунки 3718 та 3731, в органах Казначейства відкриваються органам приватизації рахунки 3718, 3731 та 3732.
При цьому, за приписами п. 6 Порядку на підставі платіжних доручень, підготовлених Фондом чи органами приватизації і наданих Казначейству або відповідним органам Казначейства протягом трьох робочих днів після отримання виписки з рахунків 3718, кошти, одержані від приватизації державного майна, та інші надходження, безпосередньо пов`язані з процесом приватизації, за вирахуванням податку на додану вартість перераховуються відповідно до закону про Державний бюджет України на відповідний рік на рахунки, відкриті в Казначействі за балансовими рахунками 3231 «Інші кошти, залучені до загального фонду державного бюджету» (далі - рахунок 3231) та/або 3232 «Інші кошти, залучені до спеціального фонду державного бюджету» (далі - рахунок 3232).
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанов Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45, № 923 від 07.11.2018).
Згідно п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
В свою чергу, безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках) (п. 26 Порядку).
Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів зазначає, що зі змісту статей 5, 6 Закону України "Про Фонд державного майна України" вбачається, що функції держави при продажу державного майна в процесі його приватизації здійснює Фонд державного майна України безпосередньо або через його регіональні відділення в областях, зокрема, РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.
Пунктами 4 та 6 Порядку перерахування до бюджетів коштів, одержаних від приватизації майна передбачено, що Фонду державного майна України (далі - Фонд) та органам приватизації в Державній казначейській службі України (далі - Казначейство) та органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) згідно з вимогами Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22 червня 2012 року № 758, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2012 року за № 1206/21518, відкриваються небюджетні рахунки за такими балансовими рахунками: 3718 «Рахунки для обліку коштів від приватизації майна» (далі - рахунки 3718) для обліку коштів, одержаних від приватизації державного майна, від відчуження комунального майна та інших надходжень, безпосередньо пов`язаних з процесом приватизації, окремо для кожного бюджету. На підставі платіжних доручень, підготовлених Фондом чи органами приватизації і наданих Казначейству або відповідним органам Казначейства протягом трьох робочих днів після отримання виписки з рахунків 3718, кошти, одержані від приватизації державного майна, та інші надходження, безпосередньо пов`язані з процесом приватизації, за вирахуванням податку на додану вартість перераховуються відповідно до закону про Державний бюджет України на відповідний рік на рахунки, відкриті в Казначействі за балансовими рахунками 3231 «Інші кошти, залучені до загального фонду державного бюджету» (далі - рахунок 3231) та/або 3232 «Інші кошти, залучені до спеціального фонду державного бюджету» (далі - рахунок 3232).
В свою чергу, аналіз статей 2, 15, 45 БК України дозволяє зробити висновок про те, що дохідну частину Державного бюджету України становлять кошти, виручені від приватизації державного майна, включаючи інші надходження, безпосередньо пов`язані з процесом приватизації, які зараховуються на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках інших органів.
Отже, у випадку встановлення фактичних обставин перерахування до Державного бюджету України коштів, виручених під час приватизації державного майна, та ускладнення виконання рішення суду про повернення таких коштів зазначенням державного органу, який не веде єдиного казначейського рахунка з обліку коштів Державного бюджету України, суди вправі вжити заходів до зміни виконання судового рішення.
Так, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області посилалося на неможливість виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 тим, що листами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях було повідомлено про неможливість визначення КПКВ та номер рахунку КЕКВ, за яким необхідно здійснити безспірне стягнення коштів на виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 31.05.2019 по справі № 908/2783/18, обгрунтувавши дане твердження долученими до заяви доказами (т. 5 а.с. 25-30).
Крім того зазначив, що інформація стосовно зарахування коштів не на рахунки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, а на рахунки державного бюджету підтверджується платіжними дорученнями № 1262 від 25.07.2005 у розмірі 7   057,92 грн., № 1260 від 25.07.2005 на суму 7   456,92 грн., № 84 від 17.01.2006 у розмірі 6   658,80 грн. та № 356 від 21.02.2006 на суму 66 588,20 грн. (т. 5 а.с. 16-24). 
Самим же РВ ФДМ України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в підтвердження зазначеного також надавалися копії платіжних доручень, окрім наведених ще й № 10, 11, 12 від 11.03.2014 та № 27, 28 від 16.11.2016 (т. 5 а.с. 52-62), з яких вбачається, що кошти, отримані від повторної приватизації державного майна - об`єктів незавершеного будівництва - житлових будинків № 1, 2, 3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , надійшли до Державного бюджету України.
Таким чином, дані обставин спростовують висновки суду першої інстанції про не доведеність існування обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення та не надання суду належних та відповідних доказів в підтвердження обставин викладених у заяві.
Наведене свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи, що мають істотне значення для її правильного вирішення, а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційний суд наголошує, що положеннями частини 2 статті 45 БК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на Казначейство України покладено обов`язок щодо ведення бухгалтерського обліку усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Відповідно до пунктів 3, 26 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ 03.08.2011 №845 (в редакції, чинній на момент прийняття 06.05.2019 рішення судом), рішення про стягнення коштів державного бюджету або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів; безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках).
За приписами ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Отже, територіальний орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ), на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, на виконання судових рішень про повернення коштів, перерахованих до Державного бюджету України як оплати за державне майно під час його приватизації.
Таким чином, зважаючи на обставини неможливості згідно з нормативно-правовим регулюванням акумулювати на рахунку РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у державному казначействі державні кошти, що ускладнює виконання судового рішення в даній справі, колегія суддів вважає помилковими висновки місцевого господарського суду про відсутність підстав для зміни порядку виконання рішення місцевого суду від 06.05.2019 у справі №  908/2783/18 за заявою ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області та погоджується з доводами відповідача-1 про необхідність зміни порядку судового рішення шляхом стягнення грошової суми з Державного бюджету України.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 22.01.2019 у справі № 904/5492/15.
За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року no. 4436/07, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).
Ухвалення судом першої інстанції судового рішення про відмову у зміні порядку виконання рішення у цій справі за визначених в оскаржуваній ухвалі підстав є порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування.
Водночас, колегія суддів зауважує, що звертаючись з заявою від 13.11.2020 № 04-10-10/14027 про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області просило суд змінити порядок виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі № 908/2783/18, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 465 950 грн. 00 коп. боргу.
Натомість, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у своїй апеляційній скарзі просить заяву Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18 задовольнити та змінити порядок виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019 по справі №908/2783/18 шляхом стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 430 610,54 грн. 54 коп.
Апеляційний суд наголошує, що змінює саме порядок виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 465 950,00 грн. боргу, при цьому враховує, що дійсна сума боргу, станом на день постановлення рішення про зміну порядку виконання рішення, може бути меншою, в силу часткового виконання рішення в примусовому порядку, однак ці обставини не є предметом апеляційного перегляду та повинні досліджуватися в межах процедури виконання рішення. Зокрема, заявник може звернутися із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у відповідній частині, у випадку виникнення спірних моментів щодо неврахування доказів часткової сплати боржником присудженої на користь стягувача суми. 
Крім того, відповідно до частини 5 статті 238 ГПК України не встановлено вимог до резолютивної частини рішення суду щодо зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися кошти, зокрема, за вимогами до держави Україна.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала - скасуванню і з постановленням нового рішення, про задоволення заяви ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18.
Керуючись статтями  269,  275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.11.2020 у справі №908/2783/18 задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.11.2020 у справі №908/2783/18 скасувати.
Постановити нове рішення, яким заяву Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про зміну порядку виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18 задовольнити.
Змінити порядок виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2019р. у справі № 908/2783/18.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 465 950 (чотириста шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп. боргу.
Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.07.2021

Головуючий суддя                                                                                          В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                                     А.Є. Чередко 

Суддя                                                                                                     Л.А. Коваль