ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1334/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4649/20 Категорія: 305010000 	Казидуб О. Г. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 липня 2021 року :

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

учасники справи: 

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Дочірнє підприємство «Чарз-Авто»,

особа, що подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ,
    
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року у складі судді Казидуб О.Г.,   
                   
в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Чарз-Авто» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 травня 2020 року на зупинці «Поліклініка № 5» ПЗР вона сіла в маршрутний автобус № 20, державний № НОМЕР_1 , який належить ДП «Чарз-Авто». 
До неї підійшла кондуктор автобуса для оплати проїзду і вона пред`явила їй посвідчення інваліда першої групи, тобто документ по якому вона має право на безкоштовний проїзд в маршрутному автобусі. Проте, кондуктор стала вимагати оплату за проїзд в маршрутному автобусі в грубій формі. Потім кондуктор звернулась до водія автобуса і запропонувала висадити її з автобуса. 
Позивачка вказує, що побоюючись за своє життя та здоров`я, вона заплатила п`ять гривень за проїзд, в зв`язку з тим, що раніше інший водій ДП «Чарз - Авто» вже вчинив тяжкий злочин відносно неї, де їй були нанесені тяжкі тілесні ушкодження з тяжкими наслідками, в зв`язку з чим призначено дві операції в Інституті нейрохірургії м. Києва.
Зазначає, що в цей день вона їхала до суду на судове засідання і тому вийти з автобуса вона не могла. Але, навіть, якщо б вона пересіла на інший маршрутний автобус ДП «Чарз - Авто», то, на її думку, була б така сама ситуація, а саме, грубість та непристойні слова.
Просила суд стягнути з ДП «Чарз-Авто» матеріальну шкоду в розмірі 5 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний квиток був придбаний позивачкою саме 14 травня 2020 року у водія перевізника ДП «Чарз-Авто» на маршрутному автобусі № 20 і при обставинах, зазначених у позовній заяві. Також, позивачкою не надано і доказів на підтвердження наявності вини відповідача у завданні їй майнової і моральної шкоди, її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) та завданою шкодою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є безпідставне та необґрунтоване, просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ДП «Чарз – Авто» матеріальну шкоду в сумі 5 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Витребувати з ДП «Чарз-Авто» копію касово – облікової книги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до обставин викладених у позовній заяві.
9 липня 2021 року ДП «Чарз – Авто» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року.
19 липня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив ДП «Чарз – Авто», в якому вказала, що належним доказом у справі є квиток про сплату за проїзд в автобусі № 20.
Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки, ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 липня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є інвалідом першої групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії ЧЕР № 011104 (а.с.3).
Відповідно до ч. 1 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда або дитину-інваліда), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.
Тобто, ОСОБА_1 як інвалід першої групи має право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі.
ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 5 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
В обґрунтування матеріальної шкоди вказувала, що вона була змушена на вимогу кондуктора, сплатити в автобусі № 20 п`ять гривен за проїзд, оскільки при пред`явленні нею посвідчення інваліда першої групи, їй було відмовлено в безкоштовному проїзді.
ОСОБА_1 , звертаючись з позовом, посилалася на положення статей 23,  1167, 1172 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, яка передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: 
а) Перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). 
б) Завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде. Так, Верховний Суд України визначив, що в разі якщо під час перебування на робочому місці в робочий час один працівник в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок неправомірних дій іншого працівника, завдав останньому тілесні ушкодження, обов`язок відшкодування такої шкоди покладається не на підприємство - роботодавця, а на самого завдавача шкоди. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в частині стягнення матеріальної шкоди, прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази завдання позивачу такої шкоди.
З наданого позивачем квитка на міський автобус вартістю 5 грн. не вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала таку сплату саме 14 травня 2020 року та за проїзд у автобусі № 20, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ДП «Чарз-Авто», як зазначено у позовній заяві.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 пред`являла посвідчення інваліда першої групи, яке дає їй право пільгового проїзду, а кондуктор в свою чергу змусила ОСОБА_1 , без її волі, здійснити сплату за проїзд.
Колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також, колегія суддів вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди, виходячи із наступного.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не доведено факту завдання їй шкоди, як майнової, так і моральної, саме винними діями працівника відповідача, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено і у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду судом.
Вимога ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про витребування з ДП «Чарз-Авто» копію касово – облікової книги також не підлягає до задоволення, враховуючи норму ст. 84 ЦПК України.
Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 зверталася до суду першої інстанції, у відповідності до норм статті 84 ЦПК України, із клопотанням про витребування доказів, у зв`язку з неможливість надати їх самостійно.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийняте з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                   Н. І. Гончар

        Ю. В. Сіренко

        Т. Л. Фетісова