ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/5169/21 пров. № А/857/12663/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ніколіна В.В., Гінди О.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівського апеляційного суду на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів, повний текст складено 28.05.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Державної казначейської служби України в якому просила визнати протиправними дії Львівського апеляційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування у сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп. згідно частини третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року; зобов`язати Львівський апеляційний суд провести нарахування та доплату невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року на підставі частин 2, 3, 4, 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у загальній сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп.; зобов`язати Державну судову адміністрацію України виділити асигнування для Львівського апеляційного суду в розмірі необхідному для проведення нарахування та доплату судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_1 невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у загальній сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року позов задоволено частково, визнано протиправними дії Львівського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування у сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп. згідно частини третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року. Зобов`язано Львівський апеляційний суд (пл. Соборна, 7, м. Львів, 79008; код ЄДРПОУ: 42262398) нарахувати та виплатити судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_1 (вул. Квітова, 26/15, м. Львів, 79019, ІПН: НОМЕР_1 ) невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року на підставі частин 2, 3, 4, 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у загальній сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати суддівської винагороди в межах стягнення суми за один місяць (з утриманням із цієї суми податків та обов`язкових платежів). У решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Львівський апеляційний суд оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати таке і у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 5 ст. 22 головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;. здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.
Водночас ні на законодавчому рівні, ні рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 № 10р-/2020 не визначено джерело та порядок виплати грошової компенсації недоотриманих суддями сум суддівської винагороди за час дії частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Оскільки, Львівський апеляційний суд у спірному питанні діяв в межах наданих повноважень, передбачених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ (із змінами внесеними Законом № 553-ІХ). і як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-1X, то немає підстав для визнання дій Львівського апеляційного суду протиправними.
Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020. як на підставу, яка свідчить про правомірність вимог позивача, зважаючи на наступне.
Згідно із статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Водночас частиною другою статті 152 Конституції України, частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України", передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Однак, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020- не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконаній, свого рішення та зазначив лише, про положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року Л0 294-1X зі змінами. Закону України «Про внесення змій до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 20.20 року № 553-ІХ. визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020),
За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 28.08,2020 № 10- р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.
Таким чином, у період з 18,04.2020 до 28,08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них відповідачем правомірно здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди в обмеженому розмірі.
Державна судова адміністрація України у поданому відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
ОСОБА_1 у поданому відзиві на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч.1 та ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №12/2001 від 15 січня 2001 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Залізничного районного суду м. Львова. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 05 вересня 2013 року №453-УП позивачку обрано на посаду судді апеляційного суду Львівської області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року №2716/0/15-19 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Львівського апеляційного суду. У період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд нараховував і сплачував щомісяця суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Недоплачені ОСОБА_1 суми складових суддівської винагороди та їх види відображено у довідці Львівського апеляційного суду від 30.03.2021 №07.20/216/2021 : у квітні 2020 року: 63685,33 грн; у травні 2020 року: 79187,68 грн;           у червні 2020 року: 75228,30 грн; у липні 2020 року: 109026,52 грн; у серпні 2020 року: 150456,60 грн.
Разом за 2020 рік Львівський апеляційний суд не нарахував і не сплатив суддівську винагороду у розмірі 447584,43 гривень.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до абзацу першого статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
За змістом статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
Згідно частин першої, другої статті 135 Закону  № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 1 частини третьої статті 135 Закону  № 1402-VIII).
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII  до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:
1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;
2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;
3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
З аналізу частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII слідує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів; установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
18 квітня 2020 набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Пунктом 10 розділу І Закону № 553-IX Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (Закон № 294-IX) статтею 29 такого змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
На всій території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року.
Надалі дію карантину неодноразово продовжено постановами Кабінету Міністрів України: від 25 березня 2020 року № 239  - до 24 квітня 2020 року, від 22 квітня 2020 року № 291 - до 11 травня 2020 року, від  04 травня 2020 року  № 343 - до 22 травня 2020 року.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 № 392 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, областей (у тому числі Рівненської області),  міст Києва та Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500 у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392  цифри і слово « 22 червня» замінено цифрами і словом « 31 липня».
Судом першої інстанції  також встановлено, що передбачене статтею 29 Закону № 294-IX обмеження щодо нарахування суддівської винагороди, розмір якої визначено Законом № 1402-VIII, застосоване відповідачем стосовно позивача з 18 квітня 2020 року.
При цьому, зміни до статті 135 Закону № 1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди не вносилися, а тому встановлене обмеження нарахування суддівської винагороди є протиправним, оскільки не узгоджується зі змістом статті 130 Конституції України, частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII та не відповідає положенням статті 48 цього Закону щодо механізмів забезпечення незалежності судді.
Конституційний Суд України в пункті 4.1 рішення від 11 березня 2020 № 4-р/2020 у справі № 1-304/2019(7155/19) вказав про те, що він неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.999 № 6-рп/99, від 20.03.2002  № 5-рп/2002, від 01.12. 2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016  № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11-р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020).
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013  № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019  № 969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).
Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі і поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).
Такі ж висновки містяться і у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01 січня 2001 року. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Звіт КРЄС про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія № 2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 14- 16 жовтня 2015 року, пункт 73).
Конституція України встановлює, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).
Отже, положення Закону № 553-ІХ про обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди є фактичною зміною гарантій, передбачених спеціальним законом.
Судом першої інстанції також зазначено, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II “Прикінцеві положення” Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року № 553-IX.
У цьому рішенні Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294-ІХ, виходив із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював, а саме: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
У пункті 4.1 рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) в контексті змісту конституційного принципу верховенства права Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23січня 2020 № 1-р/2020).
Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294-ІХ), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.
Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294-ІХ заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України.
Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
Отже, керуючись положеннями статті 7 КАС України та, враховуючи те, що стаття 29 Закону № 294-ІХ зі змінами в частині застосування обмежень при нарахуванні суддівської винагороди десятьма мінімальними заробітними платами не відповідає Конституції України, суд до спірних правовідносин правильно застосовано норми Конституції України як норми прямої дії.
Оскільки питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, то це виключає можливість застосовувати до цих правовідносин інші закони.
З огляду на вказане вище, суд першої інстанції правильно вважав, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач, виконуючи вимоги бюджетного законодавства, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.
З дати ухвалення Конституційним Судом України рішення № 10-р/2020, тобто, з 28 серпня 2020 року, таке порушення припинено та положення Закону № 294-ІХ зі змінами, Закону № 553-ІХ, визнані неконституційними, втратили чинність.
Як з`ясовано судом першої інстанції, що згіднл довідки Львівського апеляційного суду про доходи від 30.03.2021 №07.20/216/2021 від 03.02.2021 позивачці за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року склали : у квітні 2020 року - 63685,33 грн; у травні 2020 року - 79187,68 грн; у червні 2020 року - 75228,30 грн; у липні 2020 року - 109026,52 грн; у серпні 2020 року - 150456,60 грн. Загальна сума обмеження нарахувань суддівської винагороди позивачки за вказаний період становить 477584,43 грн.
Суд вірно вважав, що з метою захисту порушеного права позивачки на отримання суддівської винагороди у належному розмірі, достатнім і ефективним способом його захисту є стягнення з відповідача на її користь суми суддівської винагороди у розмірі 477584,43 грн, з утриманням із цієї суми, що підлягає виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Суд також вірно вважав, що позовна вимога про зобов`язання Державної судової адміністрації України виділити асигнування для Львівського апеляційного суду в розмірі необхідному для проведення нарахування та доплату судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_1 невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у загальній сумі 447584 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 43 коп, задоволенню не підлягає та є передчасною, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, щодо відсутності достатніх асигнувань Львівського апеляційного суду та ще не відбулося проведення нарахування та доплати судді суддівської винагороди в сумі 447584 грн 43 коп.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Оскільки предметом спору є невиплата частини суддівської винагороди, то колегія суддів дійшла переконання про відсутність підстав для негайного виконання рішення суду у частині виплати позивачу недоотриманої суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з резолютивної частини вирішення питання, щодо допущення до негайного виконання рішення суду. У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.  
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1, 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Львівського апеляційного суду задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року по справі № 380/5169/21 змінити, виключивши з резолютивної частини четвертий абзац.
У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року по справі № 380/5169/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 В.В. Ніколін
                                                                                          О.М. Гінда
повний текст складено 14.09.2021