Постанова
Іменем України 
 
04 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/35733/16-ц
 
провадження № 61-7028св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
третя особа - Міністерство охорони здоров?я України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 
08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «педіатрія» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця. Між сторонами укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, відповідно до якої відповідач зобов`язувалась після закінчення ВНЗ прибути на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. 
 
24 червня 2015 року відповідач була відрахована у зв`язку із закінченням навчання та направлена до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням. 
 
Всупереч умовам договору, відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі навчання за місцем направлення не з`явилась жодних доказів про поважні причини неявки не надала. 
 
У зв`язку із зазначеним Національний медичний університет 
імені О. О. Богомольця просив стягнути з ОСОБА_1 вартість навчання за державні кошти у розмірі 166 378,91 грн, а також стягнути судовий збір за подання позову у сумі 2 495,68 грн. 
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти в НМУ ім. О. О. Богомольця у сумі 166 378,91 грн та стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 
1 663,78 грн.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що на даний час змінилося законодавство, яким керувалися сторони укладаючи угоду про навчання.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог Національного медичного університету 
імені О. О. Богомольця та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок щодо повернення грошових коштів за навчання за рахунок державного бюджету не виникав у ОСОБА_1 у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01 липня 2014 року, який вже набрав чинності станом на час відрахування ОСОБА_1 з навчального закладу.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця задоволено.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти, задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені 
О. О. Богомольця відшкодування вартості навчання за державні кошти у розмірі 166 378,91 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені 
О. О. Богомольця витрати на сплату судового збору у розмірі 5 240,93 грн.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти відмовлено.
 
Задовольняючи позовні вимоги Національного медичного університету імені 
О. О. Богомольця та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог 
ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1  повинна була виконати умови договору сторін, проте не виконала, а тому має відшкодувати вартість навчання за домовленістю сторін.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
28 листопада 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ще до закінчення ОСОБА_1 навчального закладу (24 червня 2015 рік) положення актів цивільного законодавства, на підставі яких була укладена угода між медичним університетом та ОСОБА_1 , втратили свою чинність. В свою чергу медичний університет не привів її (угоду) у відповідність до істотних змін. Заявник вказує, що відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тому обов?язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю. Заявник також вказує, що Угода про підготовку фахівців з вищою освітою, що була укладена між медичним університетом та ОСОБА_1 , ще до закінчення навчального закладу вже не відповідала ні Закону України «Про освіту», ні Закону України «Про вищу освіту», ні Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, які є актами цивільного законодавства в розумінні статті 203 ЦК України. Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішення неправильно застосував положення статті 627 ЦК України про свободу договору. Під час розгляду справи в апеляційному порядку судом не було враховано постанову Верховного Суду України від 
07 лютого 2017 року у справі № 21-3072а16, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2014 року у справі № К/800/62070/13, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2014 року у справі № К/800/52516/13 де зроблено висновки про те, що навчальні заклади не мають права вимагати матеріальну компенсацію від студентів, які після навчання не відпрацювали три роки у державних установах. Будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням є неправомірною, оскільки вже відсутні правові механізми, які б зобов?язували студента відшкодовувати до державного бюджету вартість навчання за викладених вище обставин.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року касаційна скарга та матеріали цивільної справи 
№ 490/9676/14-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
06 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи 
№ 757/35733/16-ц з печерського районного суду міста Києва.
 
15 березня 2018 року матеріали цивільної справи № 757/35733/16-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі № 757/35733/16-ц за позовом Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи 
№ 607/3693/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом Національного медичного університету імені 
О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 
2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 
08 лютого 2020 року.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
Наказом від 10 серпня 2009 року № 1313/л-1 ОСОБА_1 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «Педіатрія» Національного медичного університету 
імені О. О. Богомольця.
 
25 серпня 2009 року між Національним медичним університетом 
ім. О. О. Богомольця та студентом 1 курсу, за спеціальністю «Педіатрія» 
ОСОБА_1 укладено угоду № 090469 про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою.
 
Відповідно до вказаної угоди, відповідач зобов`язувалася прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку.
 
Наказом від 24 червня 2015 року № 1886/л-1 ОСОБА_1 як студент 6 курсу 2014/2015 медичного факультету № 1 НМУ ім. О. О. Богомольця за спеціальністю «Лікувальна справа» відрахована з університету у зв`язку закінченням навчання з 26 червня 2015 року.
 
16 травня 2015 року ОСОБА_1 отримала направлення на роботу до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» на посаду лікаря-рентгенолога, що підтверджується копією журналу обліку направлень на роботу випускників медичного факультету № 1 освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст лікувальної справи.
 
Згідно листа Директора ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» від 14 липня 2016 року № 754/126 ОСОБА_3 , 
ОСОБА_1 для проходження інтернатури не з`явилася.
 
Згідно розрахунку вартості навчання студентки ОСОБА_1 у НМУ імені О. О. Богомольця за рахунок державних коштів за спеціальністю «Лікувальна справа», вартість навчання за період з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2016 року становила 94 966,18 грн, розмір нарахованої стипендії становив - 71 412,73 грн.
 
Загальна сума коштів, витрачених на навчання ОСОБА_1 за розрахунками позивача становить 166 378,91 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає. 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пунктах 83-86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.
 
Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.
 
Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.
 
Враховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що за аналогічного підходу Верховного Суду у справах щодо відшкодування навчання фахівцями військово-облікових спеціальностей (дивитись постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.002683) підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються за рахунок Державного бюджету за цивільними спеціальностями, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов угоди з вищим навчальним закладом має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.
 
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України про освіту 1991 року випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення угоди від 25 серпня 2009 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 25 серпня 2009 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 25 серпня 2009 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.
 
У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).
 
Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.
 
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17).
 
Щодо вирішення питання щодо дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 
2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила таке.
 
Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.
 
Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
 
Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 25 серпня 2009 року, регулюються саме нею.
 
Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.
 
Наведене спростовує аргументи заявника про відсутність обов`язку у ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів за навчання за рахунок державного бюджету у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01 липня 2014 року, який вже набрав чинності станом на час відрахування ОСОБА_1 з навчального закладу.
 
ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду від 25 серпня 2009 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.
 
Вирішуючи цей спір, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 25 серпня 2009 року в частині її зобов`язання відпрацювати після закінчення Медуніверситету три роки (відповідно до направлення на роботу) та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Національного медичного університету імені О. О. Богомольця та про відмову у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 .
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апеляційного суду мусті Києва від 08 листопада 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги 
без задоволення, розподіл судових витрат пов?язаних з переглядом справи в суді касаційної інстанції, відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Щодо зупинення виконання рішення суду
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Апеляційного суду мусті Києва від 08 листопада 2017 року. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду мусті Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду мусті Києва від 08 листопада 2017 року. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун