ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" вересня 2021 р.           Справа№ 927/966/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Чернігівської області   від 27.01.2020 
у справі №927/966/19 (суддя Шморгун В. В.)
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Приватного підприємства «Спеціальна енергетична компанія»
про стягнення 68 161,08 грн.                    
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного підприємства «Спеціальна енергетична компанія» про стягнення 68 161,08 грн., з яких 19 040,99 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 10 833,75 грн. пені,       14 936,07 грн. - 3% річних та 23 350,27 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 5003/1718-ТЕ-39 від 01.09.2017.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Чернігівської області   від 27.01.2020 у справі №927/966/19 позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства «Спеціальна енергетична компанія» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 19 040,99 грн. основного боргу, 10 728,74 грн. пені, 2202,26 грн. - 3% річних, 1341,25 грн. інфляційних втрат та 938,88 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині  позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, надав передбачені договором послуги, проте відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив у повному обсязі кошти за отриманий ним у травні 2018 року природний газ у визначений Договором термін.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови позовних вимог скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:
- апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, і вважає, що судом не враховано усі обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам;
- з огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір постачання природного газу є належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків з купівлі - продажу природного газу, зокрема щодо розрахунків у належні строки за отриманий природний газ, таким чином, особа, яка придбала товар за Договором постачання, зобов`язана сплатити його вартість продавцеві в момент отримання товару або в обумовлений строк; 
- апелянт зазначає, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2019-2020;
- апелянт зазначає, що лише у разі звернення постачальника відповідних послуг до головного розпорядника коштів, останні готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад, таким чином виділення коштів на погашення пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу залежить від дій самого відповідача, оскільки положення постанови КМУ №256 регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній, як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
01.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Приватним підприємством «Спеціальна енергетична компанія» укладено договір постачання природного газу № 5003/1718-ТЕ-39 (Договір) (а.с. 13-22).
Згідно з  Постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №226  змінено тип Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (а.с. 128).
Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.
У п. 2.1 Договору, у редакції Додаткової угоди № 2 від 26.03.2018, та у Додаткових угодах № 3 від 02.04.2018, № 4 від 06.06.2018, № 5 від 08.08.2018, № 6 від 05.09.2018 до Договору сторони узгодили обсяги газу, що мають бути поставлені, а саме: Постачальник передає Споживачу з 01.10.2017 по 30.09.2018 природний газ орієнтовним обсягом до 811,565 тис. куб. м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): жовтень - 53,896, листопад - 109,898, грудень - 135,273, січень - 140,506, лютий - 142,992, березень - 125,0, квітень - 30,0, травень - 24,0, червень - 15,0, липень - 15,0, серпень - 10, вересень - 10.
Пунктом 3.7 Договору передбачено, що приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
За умовами п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладання договору становить 4 942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн.
Згідно з п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється Cпоживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до  Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій"  спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Відповідно до п. 8.1 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
Згідно з п. 8.2 Договору у разі прострочення Споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведених    Споживачем відповідно до  Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.
Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 15.01.2018 до Договору, яка діє з 01.01.2018, п. 8.2 Договору викладено у такій редакції:    у разі прострочення Споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведених    Споживачем відповідно до  Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.
У п. 8.3 Договору, у редакції Додаткової угоди № 1 від 15.01.2018 до Договору, сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, підписання Споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим  Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.
Строк, у межах якого Сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (п. 10.3 Договору).
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 30.09.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 Договору з урахуванням Додаткових угод № 3 від 02.04.2018, № 4 від 06.06.2018, № 5 від 08.08.2018, № 6 від 05.09.2018 до Договору).
На виконання умов Договору позивач у жовтні 2017 року - травні 2018 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 4 620 997,33 грн., на підтвердження чого позивач надав акти приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2017 на суму 319 624,84 грн. (за жовтень 2017 року), від 30.11.2017 на суму 651 739,10 грн. (за листопад 2017 року), від 31.12.2017 на суму 802 223,00 грн. (за грудень 2017 року), від 31.01.2018 на суму 833 256,78 грн. (за січень 2018 року), від 28.02.2018 на суму 847 999,75 грн. (за лютий 2018 року), від 31.03.2018 на суму 813 988,91 грн. (за березень 2018 року), від 30.04.2018 на суму 223 777,72 грн. (за квітень 2018 року), від 31.05.2018 на суму 128 387,23 грн. (за травень 2018 року) (а.с. 35-42).    
Відповідно до умов п. 6.1 Договору відповідач за поставлений природний газ у жовтні 2017 року повинен був розрахуватись з позивачем до 27.11.2017, у листопаді 2017 року - до 26.12.2017, у грудні 2017 року - до 25.01.2018, у січні 2018 року - до 26.02.2018, у лютому 2018 року - до 26.03.2018, у березні 2018 року - до 25.04.2018, у квітні 2018 року - до 25.05.2018, у травні 2018 року - до 25.06.2018.
Відповідач частково розрахувався за отриманий у жовтні 2017 року - травні 2018 року природний газ на загальну суму 4    601    956,34 грн, а саме: 02.10.2017 перерахував позивачу кошти у розмірі 80 000,00 грн., 05.10.2017 - 207    000,00 грн., 21.11.2017 - 32    624,84 грн., 18.12.2017 - 130    000,00 грн., 19.12.2017 - 100    000,00 грн., 20.12.2017 - 100    000,00 грн., 21.12.2017 - 285    000,00 грн., 22.12.2017 - 160    000,00 грн., 23.02.2018 - 250    000,00 грн., 28.09.2018 - 100    000,00 грн.; решта коштів у розмірі 3  157 331,50 грн. були перераховані відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, а саме: 01.03.2018 - 897    537,47 грн., 28.03.2018 - 561 620,86 грн., 18.05.2018 - 900    440,47 грн., 31.05.2018 - 352    182,91 грн., 27.07.2018 - 50    903,81 грн., 03.08.2018 - 46    338,30 грн., 31.08.2018 - 28177,89 грн., 26.10.2018 - 26063,25 грн.,    28.12.2018 - 294    066,54 грн., на підтвердження чого позивач надав копії виписок АТ «Ощадбанк» та Державної казначейської служби, м. Київ з рахунків (а.с. 46-127).
Отже, залишок заборгованості за отриманий згідно з Договором природний газ становить 19 040,99 грн., тобто відповідач не оплатив у повному обсязі кошти за поставлений у травні 2018 року газ.
Суд визнає обставини щодо постачання позивачем природного газу відповідачу на загальну суму 4  620 997,33 грн. та сплату відповідачем коштів за отриманий газ у розмірі 4  601 956,34 грн. встановленими, з огляду на вірогідність поданих позивачем доказів.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.
Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з п. 1 ч. 2  ст. 11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом,    а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1  ст. 627 Цивільного кодексу України  передбачено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина 1  ст. 626 Цивільного кодексу України  встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За приписами  ст. 712 Цивільного кодексу України  за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За приписами ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).    
Відповідно до ч. 1  ст. 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином    відповідно до закону, інших правових    актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.    
Аналогічні положення містяться у ч. 1  ст. 526 Цивільного кодексу України.
Статтею 193 Господарського кодексу України  та  ст. 525 Цивільного кодексу України  визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Згідно зі  ст. 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до  ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Щодо заявленої до стягнення суми основної заборгованості колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки відповідач у порушення ст.  525,  526,  527,  530 Цивільного кодексу України,  ст.193 Господарського кодексу України  взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив у повному обсязі кошти за отриманий ним у травні 2018 року природний газ у визначений Договором термін, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ у розмірі 19    040,99 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи порушення відповідачем строків оплати вартості природного газу, поставленого за Договором у період з жовтня 2017 року по травень 2018 року, позивач нарахував та заявив до стягнення 10    833,75 грн пені за період з 26.01.2018 по 25.12.2018, 14    936,07 грн - 3% річних за період з 26.01.2018 по 26.02.2019 та 23    350,27 грн інфляційних втрат за лютий 2018 року по січень 2019 року.
Щодо заявленої до стягнення пені колегія суддів зазначає наступне.
Частина 1  ст. 216 Господарського кодексу України  передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Як встановив суд, сторони у п. 8.2 Договору погодили, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних (а з 01.01.2018 - у розмірі 15,3% річних), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до ст.  546,  549 Цивільного кодексу України  виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі  ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Зі  ст. 230 Господарського кодексу України  випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з п. 4  ст. 231 Господарського кодексу України  у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній неправильно здійснив нарахування пені за зобов`язаннями травня 2018 року, оскільки її розмір був визначений із застосуванням процентної ставки 16,4% річних, тоді як з 01.01.2018 її розмір відповідно до п. 8.2 Договору, у редакції Додаткової угоди №1 від 15.01.2018, становив 15,3% річних.
Розмір пені, нарахованої за зобов`язаннями травня 2018 року, за перерахунком суду за період з 26.06.2018 по 25.12.2018 становить 1460,63 грн.
Загальний розмір перерахованої судом пені становить 10 728,74 грн.
Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення пені у розмірі 10 728,74 грн.
Щодо заявлених до стягнення 3% річних колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник,  який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, 3% річних нараховані позивачем і на суми коштів, які були перераховані відповідно до  Постанови КМУ №256 від 04.03.2002.
Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»  встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Положеннями частин 1 - 3 статті 12 Господарського кодексу України  передбачено, що    держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій є одним із основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього  Кодексу  та інших законів.
З 01.01.2018 до 01.01.2020 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002  (далі по тексту - Порядок № 256).
Отже, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку № 256.
Згідно з пунктами 2-4 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.
Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Поняття та функціонал розпорядників бюджетних коштів визначений підпунктом 47  ст. 2 Бюджетного кодексу України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.
З огляду на викладене вище, саме на розпорядників коштів місцевих бюджетів покладено обов`язок щодо здійснення розрахунків, у тому числі і з постачальниками природного газу, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги.
Згідно з абзацом 1 пункту 8-1 Порядку № 256 кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.
Відповідно до абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку № 256 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. N 256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.
Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються безпосередньо порядком № 256.
Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.
Тобто держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.
Аналогічні висновки викладені в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18.
Судом встановлено, що розрахунок між сторонами частково проводився в порядку, визначеному  постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, якою запроваджено новий механізм фінансування субвенцій на надання пільг та субсидій населенню, тобто в іншому порядку, ніж той, що був передбачений сторонами у договорі.
Згідно з частиною 3  статті 6 Цивільного кодексу України  сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
При цьому положення норм постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту. Отже, строки та порядок здійснення розрахунків за природний газ, у тому числі за його транспортування, визначаються саме нормами наведеної постанови.
Саме такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2019 у справі № 927/587/18.
У п. 8.3 Договору сторони погодили, що підписання Споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим  Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.
Проте свобода договору не може мати абсолютний характер, законом можуть передбачені певні обмеження свободи договору, в тому числі і свободи сторін щодо визначення умов договору.
З аналізу вказаних положень вбачається, що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів та полягає в автоматичному перерахуванні головним розпорядником коштів місцевого бюджету, яким не є відповідач, грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.
Таким чином, позивач не довів порушення саме відповідачем строків здійснення розрахунків з позивачем  згідно з Порядком №256, що унеможливлює застосування до останнього наслідків неналежного виконання зобов`язань в частині своєчасного відшкодування позивачу вартості спожитого природного газу споживачам, яким призначено субсидії, у вигляді нарахування 3 % річних.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3013/18.
Враховуючи те, що ПП «Спеціальна енергетична компанія» вже не є боржником за зобов`язаннями щодо сплати коштів у розмірі 3    157    331,50 грн (які сплачені державою відповідно до  Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002), тому і не може вважатись суб`єктом, до якого застосовується відповідальність, передбачена ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.
Суд також керуюється однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
У випадку позбавлення Приватного підприємства «Спеціальна енергетична компанія» майна (грошових коштів) лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку держави як боржника у спірних грошових зобов`язаннях, а не відповідача як сторони відповідного правочину, буде мати місце непропорційне втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбудеться порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для нарахування 3% річних на суми коштів, перерахованих відповідно до  Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002, а відтак позивач неправомірно здійснив нарахування 3% річних на такі суми.
За перерахунком суду розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, становить: за зобов`язаннями грудня 2017 року - 575,34 грн, березня 2018 року - 1108,43 грн, квітня 2018 року - 133,50 грн, травня 2018 року - 384,99 грн, за січень - лютий 2018 року 3% річних нарахуванню не підлягають, оскільки уся сума заборгованості за поставлений газ була перерахована відповідно до  Постанови КМУ від 04.03.2002 № 256. Усього розмір 3% річних становить 2202,26 грн.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 2202,26 грн.
Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні нарахування здійснені за зобов`язаннями кожного місяця окремо, при цьому суму боргу за окремі зобов`язання позивач збільшував на індекс інфляції попереднього місяця.    Крім того, інфляційні втрати нараховані позивачем і на суми коштів, які були перераховані відповідно до  Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002.
За змістом ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.
При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
У постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №905/1306/18, від 09.10.2019 у справі № 904/4083/18 зазначена правова позиція, відповідно до якої нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Разом з тим, позивач неправомірно здійснив інфляційні нарахування на кошти, отримані відповідно до  Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002, оцінку чого суд вже надавав у цьому рішенні щодо нарахування 3% річних.
За перерахунком суду розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача, становить: за зобов`язаннями квітня 2018 року - 154,20 грн (період нарахування червень-вересень 2018 року), травня 2018 року - 1187,05 грн (період нарахування липень 2018 року-січень 2019 року), за    грудень 2017 року, лютий 2018 року інфляційні втрати нарахуванню не підлягають, оскільки такі нарахування здійснено на суму коштів, перерахованих відповідно до Постанови КМУ від 04.03.2002. Усього розмір інфляційних втрат становить 1751,98 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1341,25 грн.
Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Оскільки наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 19  040,99 грн. основного боргу підтверджується матеріалами справи та було доведено позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 19  040,99 грн. основного боргу, 10 728,74 грн. пені, 2202,26 грн. - 3% річних, 1341,25 грн. інфляційних втрат.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 , серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Чернігівської області   від 27.01.2020 у справі №927/966/19.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
                                                      ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Чернігівської області   від 27.01.2020 у справі №927/966/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2020 у справі №927/966/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №927/966/19 повернути до Господарського суду Чернігівської області.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко