Дата документу 11.08.2021 Справа № 336/4988/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/4988/19 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В. 
Провадження № 22-ц/807/619/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 серпня 2021 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення, в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання наказу КП «НВК «Іскра»» від 24 січня 2018 року № 132-к недійсним, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, залишено без змін; скасовано постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та справу для вирішення цих позовних вимог направлено для розгляду до суду апеляційної інстанції.
Тому, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року підлягає перегляду тільки в частині його позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу в цій частині, пояснення представника відповідача – адвоката Грицай Д.Ю., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги щодо позовних вимог про наявність заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає з таких підстав. 

Відмовляючи серед інших позовних вимог в задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, яку відповідачем, як наголошував позивач, при звільненні йому не було виплачено, суд вказував, що ця вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому задоволенню не підлягає.

При першому апеляційному розгляді апеляційний суд залишив рішення суду в цій частині без змін.
Проте в постанові від 02 грудня 2020р. Верховний Суд зазначив, що, переглядаючи справу, апеляційний суд на звернув уваги на доводи ОСОБА_1 про наявність заборгованості по заробітній платі на час його останнього звільнення, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в цій частині, не встановив, відповідні докази не дослідив, а відтак висновків суду першої інстанції в цій частині не перевірив. Тому справу було передано на повторний розгляд щодо цих позовних вимог.

Зі змісту рішення суду вбачається, що суд не встановлював будь-яких фактичних обставин з приводу розрахунку підприємства з позивачем після останнього звільнення 24.01.2018р., а тому вони підлягають з`ясуванню. 

Апеляційним судом в ході нового апеляційного розгляду з`ясовувались позовні вимоги ОСОБА_1 в частині заборгованості по заробітній платі після цього звільнення, оскільки в позовній заяві він вказував, що підприємство не розрахувалось з ним в повному обсягу.
Встановлено, що звільненню позивача з КП «НВК «Іскра» 24.01.2018р. передувало його попереднє звільнення наказом № 1278-к від 19.06.2017р. у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням посади заступника директора з економічних питань ( т. 1 а.с. 97).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018р. у справі № 336/3444/17 ОСОБА_1 був поновлений на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 254 045,45 грн. за період з дня звільнення з 20.06.2017р. по день ухвалення рішення 15.01.2018р. ( т. 1 а.с. 10-18). 

Вказане рішення набрало законної сили 25.04.2018р. 

На виконання вказаного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 
15.01.2018р. підприємством було видано наказ № 73-К від 16.01.2018р. про поновлення 
ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань (т. 1 а.с. 20). 
Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 254 045,45 грн., стягнута вказаним судовим рішенням, була виплачена позивачеві повністю згідно виписка по банківському рахунку ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 54).

Наказом № 132-к від 24.01.2018р. ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України згідно з поданою ним заявою ( т. 1 а.с. 94), та у його позові про поновлення на роботі було відмовлено, і рішення в цій частині набрало законної сили.

В позові в цій справі позивач наступним чином обґрунтовував розмір заборгованості по заробітній платі після його звільнення 24.01.2018р., вказуючи що відповідач відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України не здійснив з ним остаточного розрахунку при звільненні. 
        Так, впозові ОСОБА_1 визначив заборгованість по заробітній платі в сумі 86 879,19 грн., яку відповідач заборгував йому на день звільнення 24.01.2018р., а порахована ця сума позивачем як різниця між сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу при першому звільненні за період з 20.06.2017р. по 15.01.2018р. (по день поновлення на роботу за рішенням суду) у розмірі 340 924,64 грн., яку він самостійно розрахував вірно на підставі додаткових даних про свій заробіток, та фактично стягнутою судовим рішенням за цей же період сумою у розмірі 254 045,45 грн., яка на теперішній час вже виплачена йому на виконання рішення ( розрахунок у додатку № 19 до позовної заяви – т. 1 а.с. 51).
Тобто з цього слідує, що позивач вважає, що судом при розгляді справи № 336/3444/17 неправильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу при першому поновленні на роботі, та розмір недоплати складає суму 86 879,19 грн. В подальшому уточнив цю суму, зменшивши її до 82 283,29 грн.

Заборгованості по заробітній платі після повторно звільнення 24.01.2018р. за фактично відпрацьовані робочі дні після поновлення на роботі 16.01.2018р. не мається, тобто за відпрацьований час розрахунок підприємство здійснило в повному обсязі. 

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що станом на день повторного звільнення позивача 24.01.2018р. рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018р. не набрало законної сили, оскільки переглядалось апеляційним судом, та постановою Запорізького апеляційного суду від 25.04.2018р. було залишено без змін. Отже набрало законної сили тільки 25.04.2018р. (після нового звільнення позивача), тому стягнута цим рішенням сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 254 045,45 грн. не була виплачена позивачу у день звільнення і до часу набрання рішенням законної сили, але була виплачена після набрання рішенням законної сили повністю. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу був предметом перегляду апеляційного суду, який визнав його обґрунтованим, а тому не підлягає перерахунку. 

З цього приводу колегія погоджується з доводами відповідача та зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обв`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до вимог статті 81 ЦПК України встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018р. факти, обставини та суми до стягнення не можуть коригуватись у спосіб пред`явлення нового позову, у якому здійснюється перерахунок фактично стягнутої суми за той же період. Розрахунок та розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.06.2017р. по 15.01.2018р., визначений рішенням місцевого суду від 15.01.2018р. у сумі 254 045,45 грн., вже були предметом перевірки в апеляційному суді та визнані обґрунтованими. Тому обрахування суми середнього заробітку за той же самий час вимушеного прогулу іншим чином, на підставі інших чи додаткових даних, а відтак і їх стягнення є неправомірним.

Зважаючи на вказане, вимоги позивача про стягнення суми у розмірі 82 283,29 грн. як не нарахованої і несплаченої підприємством при звільненні 24.01.2018р., є фактично незгодою з прийнятим рішенням Шевченківського районного суду від 15.01.2018р. в частині визначеного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та задоволені за його новим позовом бути не можуть. 

Інших сум заборгованості по заробітній платі позивачем заявлено не було, тому доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованої відмови йому у цих вимогах, є безпідставними, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Разом з тим, колегія відповідно до приписів ст.. 367 ЦПК України виходить за межі апеляційної скарги з урахуванням того, що суд вважав вимоги позивача про заборгованість по заробітній платі похідними від вимог про його звільнення, яке визнано правильним, та наголошує на необхідності викладення мотивувальної частини оскаржуваного рішення в частині вимог позивача щодо заборгованості по заробітній платі у вище наведеній редакції цієї постанови. 
       
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду у цій справі (щодо заборгованості по заробітній платі), змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2021 року.

Головуючий:                 Маловічко С.В.

Судді:         Гончар М.С.

               Подліянова Г.С.