Справа № 450/3836/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/3435/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Провадження № 22-ц/811/2958/20
Категорія:77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П. 
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ТзОВ «Храніпекс» - Колотій Ю.Я., Волоско М.І., його представника – ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року та на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до наказу № К-20 від 12 жовтня 2015 року був призначений на посаду менеджера зі збуту в ТзОВ «Храніпекс» з 13 жовтня 2015 року з випробувальним терміном 3 місяці. 14 грудня 2018 року між ним та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір №3, відповідно до умов якого визначено нове місце роботи – місто Вінниця. Наказом № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звільнено відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я до нього. Стверджує, що, перебуваючи на посаді менеджера зі збуту під час виконання обов`язків працівника, передбачених трудовим договором № 3 від 14 грудня 2018 року, не займався обслуговуванням грошових та товарних цінностей, не входив до кола осіб, як одержують грошові та товарні цінності під звіт, а виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, взагалі не становить зміст його трудових обов`язків. Стверджує, що між ним та відповідачем договір про повну чи часткову матеріальну відповідальність не укладався. На його думку, наказ № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року про звільнення його з посади менеджера зі збуту ТзОВ «Хрінапекс» у зв`язку з втратою довір`я є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку. Вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2019 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з розміру середнього окладу позивача в розмірі 14400,00 грн., оскільки заробітна плата не може бути меншою за встановлений посадовий оклад. Звертає увагу, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 100 000 грн., які, на його думку, підлягають стягненню з відповідача. З наведених підстав просить: скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» № 02/10-Н від 02.10.2019 року «Про звільнення ОСОБА_2 » з 02.10.2019 року з посади менеджера зі збуту ТзОВ «Храніпекс» у зв`язку з втратою довіри до нього; поновити ОСОБА_2 на посаді менеджера зі збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2019 року по день ухвалення судового рішення, виходячи із встановленого розміру посадового окладу в сумі 14 400 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000 грн.; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за жовтень 2019 року в розмірі 14 400 грн. 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» № 02/10-Н від 02.10.2019 року про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з втратою довір`я до нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді менеджера зі збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» з 02.10.2019 року.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 жовтня 2019 року по 25 серпня 2020 року в сумі 153 600,00 грн. без врахування обов`язкових податків і зборів.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у межах суми платежу за жовтень 2019 року в розмірі 14400,00 грн. допущено негайному виконанню.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» в дохід держави судовий збір в розмірі 2304,4.
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
В обгрунтування заяви покликається на те, що у зв`язку з необхідністю залучення до розгляду справи адвоката, він поніс витрати оплату його послуг, розмір яких становить 4000 грн., що підтверджується договором № LE-34 від 03.08.2020, актом № 1 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.08.2020, квитанцією № ПН 215600426655 від 29.08.2020. З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на користь ОСОБА_2 4000 грн. витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги адвоката у суді першої інстанції. 
Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 4000 грн. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Храніпекс», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт стверджує, що судом порушено принципи диспозитивності та змагальності сторін, внаслідок чого не надано представнику відповідача можливості взяти участь в дослідженні доказів, зокрема, наявного в матеріалах справи відеозапису, хоча на цьому наполягав відповідач. Зазначає, що позивачем здійснювалося безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей, оскільки до його повноважень входила організація і контроль своєчасного відвантаження готової продукції покупцям (перевізникам) і перевірка її якості, кількості та комплектності, підписання і візування приймально-здавальних актів та супровідних документів. Вважає, що наводячи перелік повноважень позивача із зазначенням тих, які чітко вказують на обслуговування ним товарних цінностей, суд дійшов до невірного висновку, що наведене не зумовлює виникнення у сторін матеріальних відносин. Наголошує, що в основу рішення суду покладено виключно показання свідка, не враховано обставини справ та в порушення норм цивільно-процесуального законодавства показанням свідка надано перевагу над фактичними доказами, наданими відповідачем. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Храніпекс», в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт стверджує, що додаткове рішення суду ухвалювалося за відсутності відповідача, якого не повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що є порушенням норм цивільно-процесуального законодавства та обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Зазначає, що в матеріалах справи, зокрема в протоколі судового засідання, відсутній запис про заяву сторони позивача щодо доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, зроблену до закінчення судових дебатів, що, на думку апелянта, свідчить про те, що така зроблена після судових дебатів, що є порушенням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Вказує, що до закінчення розгляду справи, позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували оплату витрат за надання правничої допомоги. З наведених підстав просить скасувати додаткове рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Храніпекс» - Колотій Ю.Я. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_2 та його представника – ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із наказом № К-20 від 12.10.2015 року позивач прийнятий на посаду менеджера зі збуту в ТзОВ «Храніпекс» з 13.10.2015 р. з випробувальним терміном 3 місяці.
14 грудня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір № 3, відповідно до умов якого визначено нове місце роботи позивача в ТОВ «Храніпекс» на посаді менеджера зі збуту, нове місце праці - місто Вінниця. 
Відповідно до наказу № 02/10-Н від 02.10.2019 року позивача звільнено з посади менеджера зі збуту ТОВ «Храніпекс», з 02 жовтня 2019 року, на підставі п. 2 ст. 41КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я до нього; наказано припинити дію трудового договору № 3 від 14 грудня 2018 року; провести з позивачем повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог та умов, що повинні передувати звільненню у зв`язку із втратою довір`я. Адже, відповідачем не доведено винних дій позивача, які дали власнику або уповноваженому ним органу ТОВ «Храніпекс» підстави для втрати до нього довір`я, зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, оскільки такі не входили у безпосередні основні обов`язки позивача відповідно до укладеного трудового договору, з огляду на те, що позивач безпосередньо не обслуговував грошові кошти та цінності, такі операції не становили основний зміст його трудових обов`язків. Також судом не встановлено фактів укладення позивачем договорів про повну матеріальну відповідальність, оскільки такі можна укладати тільки з тими працівниками, які займають посади або виконують роботи, передбачені відповідними нормативно-правовими актами.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Правовий аналіз п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявності обвинувального вироку як обов`язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстав втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.
Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104 цс 14, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1093 цс 15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100 цс 16.
Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.
Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.
Відповідно до п. 3.1 Трудового договору № 3 від 14.12.2018 року, копія якого наявна в матеріалах справи, згідно посадових обов`язків ОСОБА_2 : організовує та координує збутову діяльність відповідно до замовлень і укладених договорів, забезпечує постачання продукції покупцям у встановлені терміни в повному обсязі; організовує проведення маркетингових досліджень з вивчення споживчого ринку і його перспектив, формування і розширення господарських зв`язків зі споживачами, проведення аналізу попиту покупців, ступеня задоволення потреб вимог і запитів споживачів на вироби, що пропонуються, рівня конкурентоспроможності продукції на ринку шляхом вивчення і оцінювання потреб споживачів, моніторингу конкурентів; організовує зв`язки з діловими партнерами, забезпечує своєчасне виконання обов`язків перед контрагентами, добирає необхідну інформацію для розширення зовнішніх зв`язків; виконує роботу з укладання договорів на постачання продукції і узгодження умов постачання. Складає заявки, зведені відомості замовлень і асортиментні (номенклатурні) плани постачання. Аналізує дані з обліку готової продукції на складах підприємства і проводить розподіл по покупцях відповідно до укладених договорів; організовує і контролює своєчасне відвантаження готової продукції у відповідності до укладених договорів. Бере участь у здаванні, прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплектності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи. Вживає заходів із забезпечення своєчасного надходження коштів за реалізовану продукцію; одержує і аналізує претензії від покупців щодо невідповідності якості, кількості і комплектності продукції, яка постачається, порушення термінів постачання; готує інформацію, необхідну для пред`явлення претензій покупцям за порушення термінів приймання продукції та оплати; вживає заходів щодо заміни продукції, яку повернув покупець, її реалізації чи перероблення; забезпечує складання встановленої звітності, формує базу даних щодо внутрішньої та зовнішньої інформації із збуту (натуральні і вартісні обсяги; засоби просування товару на ринки, територіальне поширення та терміни його збуту; відхилення і зміни кон`юнктури ринку); контролює внесення змін у довідкову та рекламну інформацію; займається плануванням майбутніх доходів від покупців на ввірених йому регіонах, з урахуванням потенційних можливостей покупців та вимог Роботодавця.
Судом установлено, що відповідно до пунктів 13, 16, 20, 23, 27 Розділу ІІ Посадової інструкції менеджера із збуту, з якою під підпис ознайомлений позивач, останній спільно з комірниками може брати участь у прийманні продукції від постачальника на склад, розробці умов її пакування, зберігання і транспортування; бере участь у здаванні-прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплектності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи; у разі повернення покупцем приймає під звіт продукцію (товар) по товарній накладній із зазначенням кількості повернутої продукції (товару), вживає заходів щодо заміни продукції, яку повернув покупець, її реалізації чи перероблення. Отриману під звіт продукцію (товар) менеджер зобов`язаний повернути на склад підприємства; виїжджає у відрядження за наказом керівника, після закінчення відрядження повертається в офіс та надає фінансовий звіт керівнику підприємства; утримує своє робоче місце, автомобіль та передані йому у користування товарно-матеріальні цінності у робочому стані, в чистоті та в порядку. На першу вимогу керівника повертає передані йому товарно-матеріальні цінності у робочому стані. У випадку відмови повернути передані йому товарно-матеріальні цінності підприємство стягує з працівника їх вартість та звільняє працівника на підставі втрати довіри – п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
01 квітня 2019 року між сторонами у справі був укладений договір про матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності, у якому також міститься підписка, надана позивачем про те, що він ознайомлений з правилами роботи і зобов`язується в повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та грошових засобів, а також дотримуватись порядку та термінів подання звітності.
На підставі вказаного договору позивачу 08 квітня 2019 року, на підставі акта приймання-передачі матеріальних цінностей передано: ноутбук, пристрій спостереження за авто, смартфон, планшет, валізу для зразків, а також автомобіль марки «Шкода».
22 липня 2019 року відповідачем складено акт недостачі товарно-матеріальних цінностей, за яким виявлено недостачу ноутбука, смартфона, планшета та валізи для зразків, котрі бути передані позивачу за актом приймання-передачі від 08 квітня 2019 року.
Вимога про їх повернення, позивачем залишена без відповідного реагування, такі відповідачу не повернуто.
Також з матеріалів справи убачається, що комісією відповідача 30 вересня 2019 року складено акт інвентаризації № 1, за яким встановлено факт неповернення позивачем на склад підприємства товару, а саме крайки АБС біла 101027 20х0,45 мм у кількості 55 000 м, яка була отримана ним від ТОВ «Сансервіс» на підставі накладної № 97 від 2.10.2018 року. 
Аналіз вищевказаних положень трудового договору, посадової інструкції та договору про матеріальну відповідальність свідчать про те, що ОСОБА_2 , працюючи менеджером із збуту ТОВ «Храніпекс», за своїми трудовими обов`язками здійснював прийом, збереження, розподіл та повернення товарно-матеріальних цінностей, виконання ними вказаних дій носило відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цих цінностей.
Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та наданих відповідачем доказів не звернув увагу на те, що позивач, як менеджер із збуту, виконував операції (здійснював діяльність), що пов`язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей та становило зміст його трудових обов`язків, що, за встановлених судом обставин, давала відповідачу законні підстави для втрати до нього довіри, і як наслідок звільнення його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
Колегія суддів критично оцінює доводи позивача, що документи, які пов`язані із передачею йому товарно-матеріальних цінностей (договір від 01.04.2019 та акт приймання-передачі від 08.04.2019 року) ним не підписувалися, адже такі ним не підтверджено належними та допустимими доказами. 
Окрім цього, такі доводи спростовуються матеріалами проведеної в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР 06.01.2021 за № 420211411080000004 за підозрою у вчиненні ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, експертизи (висновок від 08.06.2021 року № СЕ-19/114-21/6562-ПЧ).
Також, колегія суддів враховує, що в ході апеляційного розгляду позивачем не спростовано факту неповернення ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, а також майна, отриманого ним під звіт, на склад підприємства.
Відтак, звільнення позивача на підставі положень пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я, відповідає положенням трудового законодавства, так як ТОВ «Храніпекс» встановлено втрату товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується належними та допустимими доказами і позивачем цей факт не спростовано.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в то числі на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. (ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України).
Стаття 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , то з врахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу, понесені ОСОБА_2 не підлягають стягненню з відповідача, ТзОВ «Храніпекс», а відтак заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення не підлягає до задоволення, а додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» – задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 – відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постановиови.
Повний текст постанови складено 01.07.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М. 

Цяцяк Р.П.