Справа № 446/461/20                                Головуючий у 1 інстанції: Котормус 
Провадження № 22-ц/811/1886/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючої - судді Копняк С.М.
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Котормуса Т.І., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -        
                       
                                               в с т а н о в и л а:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного14 листопада 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н відповідач отримала кредит в сумі 5500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, чим взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати кредит, відсотки за його користування, комісію, а також інші витрати згідно договору. Однак, у зв`язку з тим, що відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, станом на 20 січня 2020року виникла заборгованість на загальну суму 11584 грн. 93 коп., яка складається з 7490,79 грн. - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 7490, 79 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредит; 0,00 грн. –заборгованість за нарахованими відсотками, 1081,53 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 1984,76 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. – нарахована комісія, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 527,85 грн. – штраф (процентна складова).
АТ КБ «Приватбанк» просив про задоволення позову.
Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7490,79 грн. та 1984,76 грн. – 3% річних. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1723,64 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач - ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін, так як судом не надано можливості та порушеної її право на доведення обставин, які мають значення для справи і на які б посилалась як на підставу своїх заперечень.
Зокрема, до апеляційної скарги долучає вирок Шевченківького районного суду м. Львова від 22 лютого 2019 року по справі №466/9832/18, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Даним вироком встановлено, що ОСОБА_2 користуючись дружніми стосунками із ОСОБА_1 перерахував із банківського рахунку останньої грошові кошти в сумі 5 300, 00 грн., чим заподіяв матеріальну шкоду потерпілій. Водночас, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач отримав кредит у розмірі 5 500, 00 грн., підписавши анкету-заяву. 
Також зазначає, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, не містить строку повернення кредиту.
Покликається на незрозумілість та необґрунтованість суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7490,79 грн.
Вищезазначені обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі. 
Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся в суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
У відповідності до приписів ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення зазначеним вимогам закону, в оскаржуваній його частині, не відповідає 
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПриватБанк» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 14.11.2018 року, що підтверджується копію анкети - заяви від 14.11.2018, витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витягом з Умов та прав надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунком заборгованості станом на 20.01.2020.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, суд прийшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Зважаючи на те, що рішення суду відповідач ОСОБА_1 оскаржує в частині стягнення простроченого тіла кредиту та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність рішення суду в іншій частині не перевіряє.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно достатті 1056-1ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом встановлено, що 14.11.2018 року відповідачка ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Однак, встановити із вказаної анкети-заяви який саме кредит отримала відповідачкана картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту, тобто максимальної суми коштів, яку може видати банк держателю кредитної карти для користування на умовах, визначених договором та строком дії картки, не видається можливим, оскільки в підписаній нею анкеті-заяві про розмір такого не йдеться. Інших доказі про надання кредитного ліміту в сумі 5 500, 00 грн. позивачем не надано.
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20.01.2020 року у відповідачки ОСОБА_1 виникла заборгованість в розмірі 11584,93 грн., з яких: 7490,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 7490, 79 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. –заборгованість за нарахованими відсотками, 1081,53 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 1984,76 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. – нарахована комісія, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. – штраф (фіксована частина), 527,85 грн. – штраф (процентна складова).
Водночас із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с.5-6) вбачається, що складова заборгованості за наданим кредитом б/н від 14.11.2018 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 починає зазначатись вже з 16.09.2018 року в сумі 4143,64 грн. , а тіло кредиту (поточне) в сумі 5286,94 грн. станом на 01.09.2018 року, тобто на дати, які передують укладенню кредитного договору. 
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У заяві від 14.11.2018 року зазначено, що відповідачка погодилася, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.
Відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.
За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві. 
Підписанням договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.).
Надані АТ «КБ «Приватбанк» документи не містять, а відтак і не підтверджують умови кредитування.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідачки.    
Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідачки, її контактну інформацію, і в той же час, не містить відмітки про те, яку картку просила видати відповідачка, кредитний ліміт та інших даних про умови кредитування, зокрема і щодо відсоткової ставки за користування кредитом.
Надані АТ «КБ «Приватбанк» документи не підтверджують факту видачі відповідачці кредиту, наявності та розміру заборгованості. Позивачем не надано належних та допустимих документів на підтвердження отримання відповідачкою ОСОБА_1 кредитної картки. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк».
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що доводи позивача щодо розміру нарахованої заборгованості підтверджені належними та допустимими доказами, а тому наявні підстави для задоволення позову, не врахувавши при цьому правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 703/3063/18 з аналогічними фактичними обставинами.
За недоведеності умов договору кредиту, дослідження судом наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за договором є безпредметним. Жодні заперечення позивача не можуть додати правової визначеності щодо змісту спірних правовідносин.
На наведені обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7490,79 грн., яка обчислюється з дати, що на два місяці передує даті укладення договору.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з викладеного, зокрема з того, що позивачем не доведено прострочення відповідачкою виконання зобов`язання для погашення кредиту, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України, тому у задоволенні цієї позовної вимоги також слід відмовити. 
Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та 3% річних, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, тому у цій частині рішення слід скасувати та ухвалити нове про відмову у цій частині позовних вимог. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та штрафів сторонами не оскаржується, а відтак у цій частині його слід залишити без змін. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно частини 1, пунктіву 1,2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті п`ятої Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново (інвалід дитинства), у зв`язку з чим вона звільнена від сплати судового збору.
Таким чином, суд першої інстанції, при вирішення питання розподілу судових витрат допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправомірного стягнення з апелянта на користь позивача суми судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, у зв`язку з чим судове рішення у відповідній частині також підлягає скасуванню. А оскільки колегія суддів прийшла до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог позивача, відповідно, судові витрати, понесені позивачем за подання позовної заяви розподілу не підлягають. 
Позивачка ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачувала, з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Тому за розгляд справи судом апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір в дохід держави з позивача – АТ КБ «Приватбанк» в сумі 2578 грн. 27 коп. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та стягнення судового збору скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та 3% річних за кредитним договором № б/н від 14.11.2018 року, укладеним між Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 , а також розподілі судових витрат - відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в дохід держави судовий збір в розмірі 2578 грн. 90 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України протягом 30 днів, з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 липня2021 року.

Головуючий                                                 Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                               Ніткевич А.В.