Постанова 
Іменем України                                  
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 715/1394/20
 
провадження № 61-5681св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Владичана А. І., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання дій неправомірними.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором дарування                               від 13 жовтня 1998 року ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 .
04 червня 2007 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір № 159                                  з Акціонерним комерційним банком соціального розвитку (далі - АКБСР) «Укрсоцбанк», який у подальшому змінив назву                                                   на ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».
05 червня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір                  № 159, предметом якого була належна ОСОБА_2 на праві власності квартира, яка є єдиним їх житлом.
У спірній квартирі також зареєстрована їх неповнолітня дитина -               ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У квітні та червні ОСОБА_1 було отримано повідомлення                                 від АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557 та від 12 травня 2020 року № 71, в яких вказувалось про необхідність протягом 30-ти днів сплатити борг за вищевказаним кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становив 86 091,88 долар США.
Вважають такі рішення та дії відповідача щодо визначення розміру заборгованості і направлення їй вищевказаних повідомлень неправомірними.
Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 27 вересня 2010 року у справі № 1269/10 стягнуто                                          з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року № 159 у розмірі                       275 955,74 грн.
Пред`явлення 13 липня 2010 року позовної заяви до третейського суду є вимогою про дострокове погашення заборгованості.
Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним.
Тобто, дії відповідача щодо визначення заборгованості у розмірі                        86 091,88 долар США та направлення їм вимог про погашення вказаної заборгованості протягом 30-ти днів є неправомірними.
Також, у вказаних повідомленнях було зазначено про те, що з них при стягненні суми заборгованості, також буде стягнуто податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % та 1,5 % військового збору із залишку непогашеної заборгованості за кредитом, що вони також вважають незаконним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати неправомірними дії АТ «Альфа-Банк» щодо визначення розміру заборгованості у сумі 86 091,88 долар США за кредитним договором             від 04 червня 2007 року № 159, який укладений між ОСОБА_1 і АКБСР «Укрсоцбанк» та направлення їм повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимоги про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року              № 255 та повторного повідомлення від 12 травня 2020 року № 71.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року у складі судді Цуренка В. А. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано протиправними дії АТ «Альфа-Банк» щодо визначення розміру заборгованості у розмірі 86 091,88 доларів США за кредитним договором               від 04 червня 2007 року № 159, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої                  статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій, які містяться у оскаржуваних повідомленнях, є неправомірним.
При цьому, суд першої інстанції взяв за основу для визначення моменту припинення права банку нараховувати відсотки та штрафні санкції, саме претензію про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191, а не рішення третейського суду від 27 вересня 2010 року.

 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 грудня               2020 року в частині задоволених позовних вимог скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що обраний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправними дій АТ «Альфа-Банк» щодо визначення розміру заборгованості у сумі 86 091,88 долар США за кредитним договором від 04 червня 2007 року № 159 є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню порушеного права.
Визначення відповідачем у повідомленнях про звернення стягнення на предмет іпотеки від 10 квітня 2020 року № 255 та від 12 травня 2020 року              № 71 розміру заборгованості за кредитним договором є лише фіксацією такої заборгованості, тому оскарження лише факту визначення відповідачем розміру такої заборгованості, який не встановлює для боржників будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду,                        ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні їх позову, належно не врахувавши незаконних та протиправних дій банку щодо збільшення розміру заборгованості майже в десять разів після пред`явлення вимоги про дострокове повне виконання зобов`язань за кредитним договором, у тому числі й нарахування відсотків.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що її доводи є безпідставними, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
26 квітня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
04 червня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір № 159, згідно з яким позивальник отримав кредитні кошти у сумі             40 000 доларів США зі сплатою 13 процентів річних строком до 29 травня 2017 року.
 
05 червня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була вищевказана квартира.
 
У квітні та червні 2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення                          від АТ «Альфа-Банк» (правонаступника кредитора за вказаним кредитним договором) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557 та від 12 травня 2020 року № 71, в яких вказувалось про необхідність протягом 30-ти днів сплатити борг за вищевказаним кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становив 86 091,88 долар США.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення                     ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня  2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
 
Як правило, особа, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року                  у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
 
Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
 
Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
 
Принцип ефективності закріплений і у чинном ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції. 
У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)                          від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
 
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
 
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
 
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня                 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня               2019 року у справі 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 686/936/19 (провадження № 61-14894св19).
 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильно висновку про те, що визначення відповідачем у повідомленнях про звернення стягнення на предмет іпотеки від 10 квітня 2020 року № 255 та від 12 травня 2020 року № 71 розміру заборгованості у сумі 86 091,88 долар США за кредитним договором                     від 04 червня 2007 року є лише фіксацією такої заборгованості, тому оскарження лише факту визначення відповідачем розміру такої заборгованості, який не встановлює для боржників будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
 
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправними дій АТ «Альфа-Банк» щодо визначення розміру заборгованості у сумі 86 091,88 долар США за кредитним договором від 04 червня 2007 року № 159 є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому правильно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував незаконних та протиправних дій банку щодо збільшення розміру заборгованості майже в десять разів після пред`явлення вимоги про дострокове повне виконання зобов`язань за кредитним договором, у тому числі й нарахування відсотків, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність висновків апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив, що повідомлення із зазначенням розміру заборгованості можуть бути визнані як докази (із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки, тощо, при вирішенні яких суд зобов`язаний дати оцінку щодо правильності нарахування такого боргу.
На даний час визначений банком розмір заборгованості у вимозі не встановлює для боржника обов`язку сплати саме такого її розміру та у разі незгоди з ним, боржник вправі захищати свої права, у тому числі у відповідній цивільній справі.
 
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанеову без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк