Головуючий І інстанції: С.М. Глазько

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 р. 	Справа № 480/485/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Судді-доповідача Ральченка І.М.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі № 480/485/21
за позовом      ОСОБА_1  
до     ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )                    
про стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні за період  з 18.11.2020 по 19.03.2021 в розмірі 49 651,14 грн.
Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 позов задоволено частково.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 12 515,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 512,60 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції  неправомірно зменшено розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; не вірно встановлені обставини справи, зокрема, що виплачена позивачу 19.03.2020 сума у розмірі 33 993,93 грн є грошовою компенсацією за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020, а не грошовою компенсацією вартості неотриманого речового майна. Також апелянт зазначив, що стягненню на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до  ч. 1  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -КАС України) справа розглядається  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі положень ч. 1  ст. 311 КАС України  справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 з 12.04.2011 до 17.11.2020 проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком (а.с. 13-15).
Наказом начальника 5 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України  від 17.11.2020 № 483-ОС припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ОСОБА_2 , звільненого з військової служби у запас наказом начальника 5 прикордонного загону від 15.10.2020 № 430-ОС за пп. «а» (у зв`язку із закінченням контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 16).
Позивачу у зв`язку із звільненням нараховано 113 124,42 грн, з яких: матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі 1 530,00 грн, допомога на оздоровлення за 2020 рік – 12 515,60 грн, одноразова допомога при звільненні з військової служби – 62 578,00 грн, грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку – 1 668,75 грн, індексація грошового забезпечення за серпень 2020 року - 226,29 грн, індексація грошового забезпечення за вересень 2020 року - 226,29 грн, індексація грошового забезпечення за жовтень 2020 року - 226,29 грн, індексація грошового забезпечення за листопад 2020 року - 128,23 грн, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій – 35 043,68 грн, надбавка за бойове чергування - 704,00 грн, що підтверджується витягом з розрахунково-платіжної відомості (а.с. 17-20).
15.12.2020 відповідачем на рахунок позивача перераховано 113 124,42 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 8).
У подальшому, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі №480/404/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу 17.11.2020. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.11.2020.
19.03.2021 відповідачем здійснено виплату на рахунок позивача у розмірі 33 993,93 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 58).
В заяві про збільшення позовних вимог, позивач зазначив, що 19.03.2021 на його рахунок було зараховано  грошову компенсацію вартості неотриманого ним речового майна у розмірі  33 993,93 грн, про що усно йому повідомив відповідач.
Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №480/404/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період з 2012 по 2020 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2012 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.
Позивач, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  в розмірі 12 515,60 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 512,60 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  ст. 17 Конституції України  держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України  Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002  (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми  Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані  Кодексом законів про працю України  (далі -  КЗпП України).
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей  116  та  117 КЗпП України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019  по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.
Статтею 116 КЗпП України  встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1  ст. 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні.
Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати вищезазначених складових грошового забезпечення поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП України.
В даному випадку позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання зазначених складових грошового забезпечення просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2020 по 19.03.2021 в розмірі 49 651,14 грн. 
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.
Щодо доводів позивача про неправомірність рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено зі служби з 17.11.2020, в день звільнення йому не виплачено 113 124,42 грн - затримка тривала 28 днів (з 18.11.2020 по 15.12.2020;  33 993, 93 грн – затримка тривала 121 день (з 18.11.2020 по 19.03.2020).
Отже, вказані виплати сплачені позивачу поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
При цьому, позивач просить нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 49 651,15 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена сума у порівнянні із виплаченими позивачу сумами, є неспівмірною.
При визначенні розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача (12 515 грн 60 коп) судом першої інстанції було враховано розмір недоплаченої суми, період затримки, принцип співмірності.
Згідно довідки про грошове забезпечення вбачається, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 410,34 грн, а середньомісячне грошове забезпечення – 12 515,60 грн (а.с. 33). 
Судом першої інстанції з урахуванням принципу співмірності та затримки виплати двох сум, а саме: затримка виплати суми 113 124,42 грн. складала 28 днів, що дорівнює 11 489,52 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (28 х 410,34 грн); затримка виплати суми 33 993,93 грн складала 121 день, що дорівнює 49 651,14 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (121 х 410,34 грн); проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки належних позивачу виплат в розмірі, що не перевищує 100% середньомісячного грошового забезпечення позивача.
З огляду на викладене, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, підлягає зменшенню до 12515,60 грн.
Доводи апелянта про неправомірне зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та визначення його у розмірі, що не перевищує 100% середньомісячного грошового забезпечення позивача, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зменшення розміру середнього заробітку позивача здійснено судом першої інстанції  з урахуванням критеріїв, визначених постановами Верховного Суду 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19.
Щодо доводів апелянта про те, що  судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.
Апелянт стверджує, що виплачена позивачу 19.03.2020 сума у розмірі 33 993,93 грн є грошовою компенсацією вартості неотриманого речового майна, проте судом першої інстанції вказані кошти визначені як такі, що сплачені на виконання рішення суду від 19.03.2020 по справі № 480/404/21, а саме грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020.
Колегія суддів вважає, що зазначення судом першої інстанції іншого призначення платежу, не свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції, визначаючи середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, виходив, зокрема, з розміру невиплачених позивачу сум, що підлягали виплаті йому при звільненні.
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апелянта щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі (6 000,00 грн) ґрунтуються виключно на тому, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а  рішення суду - скасуванню в частині відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів зазначає, що фактично апелянт погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на його користь витрат у розмірі 1 512,60 грн в частині задоволених позовних вимог, тому з урахуванням висновку апеляційного суду про правомірність рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.   
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі № 480/485/21  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    В.В. Катунов