Справа № 354/397/17 
Провадження № 22-ц/4808/13/21 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
               судді-доповідача         Бойчука І.В., 
               суддів:                Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
секретаря                Мельник О.В.,
за участю                представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , на рішення Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року під головуванням судді Польської М.В. в м. Яремче,
в с т а н о в и в:
В липні 2017 року АТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С.М., про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 жовтня 2005 року та 27 січня 2006 року між ЗАТ «ТАС –Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладені кредитні договори № 434-Ф та № 506-Ф відповідно. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами 27 лютого 2007 року року між сторонами укладено іпотечний договір № 506-Ф/434/ІП-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 975. Предметом іпотеки є земельні ділянки площами 0,1500 га та 0,1493 га в с. Поляниця уч.Вишні Яремчанської міської ради Івано-Франківської області.
В подальшому АТ «Омега Банк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») на підставі договору від 18 червня 2013 року купівлі-продажу прав вимоги № 1 відступило АТ «Дельта Банк» право вимоги по вказаних кредитних договорах. 
02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 867. В цей же день між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами.
На підставі Постанови Правління НБУ № 150 від 02.03.2015 року «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», а 02 жовтня 2015 року - рішення № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». У відповідності до чого, Фонд забезпечив перевірку правочинів, вчинених протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку з врахуванням вимог пункту 4 частини другої статті 37, частини 1-5 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, виявивши нікчемні правочини, зокрема договір від 02 липня 2014 року про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року, укладений між АТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 , та договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» і ТОВ «ФК «Актив-Гарант». За наслідками такого, комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11 березня 2015 року, був складений протокол № 77/1 від 28 вересня 2015 року, яким за результатами проведеної перевірки віднесено дані договори до категорії нікчемних.
На думку позивача, договір про розірвання іпотечного договору є правочином, що засвідчує відмову АТ «Дельта Банк» від власних майнових прав, позбавив можливості іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки з метою погашення боргу по кредитних договорах в розмірі 6 717 405,85 грн, тому є нікчемним на підставі пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Крім того, договір від 02 липня 2014 року є нікчемним на підставі пункту 2 частини 3 статті 38 Закону, так як він є одним із правочинів, який призвів до запровадження в банку тимчасової адміністрації, а згодом - ліквідації, у зв`язку з його неплатоспроможністю та неможливістю виконання грошових зобов`язань перед своїми кредиторами.
Посилається також на недійсність вказаного правочину з підстав частин 2-3 статті 203, статті 215 ЦК України, оскільки Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу правоздатності для укладення цього договору. Так, всупереч Статуту АТ «Дельта Банк» та Положення «Про Раду Директорів АТ «Дельта Банк» остання не була уповноважена ні Радою Директорів АТ «Дельта Банк», ні Кредитним комітетом на розірвання іпотечного договору. Крім того, договір укладено із порушенням «правила двох підписів» (п. 6.5.12 Статуту), згідно якого від імені банку договори повинні бути підписані спільно Головою Ради Директорів (або виконуючим обов`язки) та особою, призначеною Спостережною Радою Банку з поміж Членів Ради Директорів Банку або Заступників Голови Ради Директорів Банку. 
Укладення договору про розірвання супроводжувалося внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення обтяження. Визнання недійсною підстави внесення запису щодо державної реєстрації прав, є підставою для скасування такої реєстрації. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації підлягає виконанню нотаріусом.
З урахуванням викладених обставин позивач просив: 
- визнати недійсним договір посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим № 867, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 та посвідченого 27 лютого 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим № 975;
- визнати ПАТ «Дельта Банк» попереднім іпотекодержателем з 27 лютого 2007 року за іпотечним договором № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, укладеним між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 та посвідченим 27 лютого 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим № 975;
- скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2014 року: про припинення іпотеки № 2623692, про припинення обтяження № 6195073, про припинення іпотеки № 2622774, про припинення обтяження № 6195344.
Рішенням Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір, посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 867, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року за № 975 укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 .
Визнано ПАТ «Дельта Банк» попереднім Іпотекодержателем з 27.02.2007 за Іпотечним договором № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідченим 27.02.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 975, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 .
Скасовано записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.07.2014:
- про припинення іпотеки №2623692, 14:57:30, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14158887 від 02.07.2014 15:00:10;
- про припинення обтяження № 6195073, 15:07:34, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14159372 від 02.07.2014 15:08:07;
- про припинення іпотеки № 2622774, 15:15:14, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14159864 від 02.07.2014 15:16:11;
- про припинення обтяження № 6195344, 15:19:27, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14160105 від 02.07.2014 15:19:50.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» 5 600,00 грн судових витрат по справі. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував норми закону з урахуванням їх дії у часі до оспорюваного правочину та не надав власну оцінку законності зазначених правочинів. 
Висновки суду про право власності АТ «Дельта Банк» на права вимоги до позичальника за кредитними договорами № 434-Ф та № 506-Ф є помилковим. Так, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року про стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором не набрало законної сили. Обставини встановлені у ньому не є преюдиційними для вирішення цієї справи. Крім того, суд не перевірив за оригіналами документів дійсність основних зобов`язань за кредитними договорами № 434-Ф та № 506, похідною від яких була іпотека за розірваним іпотечним договором.
Суд помилково застосував норму статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 11 липня 2014 року, яка не діяла на час укладення договору від 02 липня 2014 року. Належним чином не оцінено, що договір про відступлення права вимоги ТОВ «ФК Актив-Гарант» та договір про розірвання іпотечного договору від 02 липня 2014 року є частиною компенсаційної угоди між банками банківської групи «Дельта», якою врегульовувалися відносини із погашення зобов`язань банків перед вкладниками та позичальниками. Зазначені договори укладені в інтересах вкладників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з метою компенсації через відступлення їм прав вимоги за кредитними договорами їх втрат. А отже вказані договори не є нікчемними.
Так, 10 листопада 2016 року Господарським судом м. Києва прийнято рішення про визнання недійсним укладеного 02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» договору відступлення права вимоги. Рішенням не визнавалося відсутнім в ТОВ «ФК Актив-Гарант» права вимоги за кредитними договорами. А отже права вимоги за кредитними договорами належить ОСОБА_2 на підставі укладеного з ТОВ «ФК «Актив-Гарант» договору про відступлення права вимоги. Проте остання не залучена до розгляду справи, суд незаконно залишив без задоволення її клопотання.
Посилається на практику Верховного Суду відповідно до якої визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача. Оскільки рішення господарського суду не містило належного способу захисту права, отже залишились незмінними наслідки укладення договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 до ТОВ ФК «Актив-Гарант». Вказані рішення не призвели до відновлення права позивача на права вимоги до позичальника за кредитними договорами.
Вважає також помилковим висновок суду, що у посадової особи АТ «Дельта Банк» були відсутні повноваження на укладання договору про розірвання іпотечного договору. Позивачем як доказ була подана суду копія нової редакції Статуту зареєстрована органом державної реєстрації 18 липня 2014 року, в якій міститься «правило двох підписів». Разом з тим вказана редакція статуту не діяла на час укладення спірного договору і не може бути доказом відсутності у Голови Ради Директорів повноважень на укладання договору про розірвання іпотечного договору. Більше того, нотаріусу було надано статут в редакції від 16 серпня 2013 року, в якому вказане положення відсутнє. Натомість в Статуті та Положенні про Раду Директорів на час вчинення оспорюваного правочину передбачено право Голови Ради Директорів відповідно до законодавства України на власний розсуд розпоряджатись майном та коштами банку на суму, що не перевищує 25 відсотків регулятивного капіталу банку. Закон України «Про банки та банківську діяльність» та Закон України «Про акціонерні товариства» на час укладення договору не містили обов`язкову вимогу прийняття колегіальним виконавчим органом банку рішення щодо укладення кожного окремого правочину банку чи категорії правочинів. Позивач не надав суду доказів про перевищення зазначеного обмеження. Тому договір про розірвання іпотечного договору був укладений Головою Ради Директорів позивача в межах своїх повноважень і немає законних підстав для визнання його недійсним.
Безпідставним вважає посилання суду на Постанови правління Національного банку України від 26 лютого 2014 року та від 12 червня 2014 року. Покликання суду на ухвалені в цивільних справах рішення, що стосуються інших осіб, та кримінальне провадження щодо можливих неправомірних дій посадових осіб банку за попередньою змовою з групою осіб, яке 03 лютого 2018 року закрите за відсутністю в діянні складу кримінального провадження, на думку апелянта, теж є зайвим.
Крім того, вказує, що АТ «Дельта Банк» неправомірно виставив на торги права вимоги за кредитними договорами і не повідомив суд про укладення договору із ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».
Представник ОСОБА_2 адвокат Дяків Д.І. подав заяву про приєднання до апеляційної скарги  ОСОБА_1 , яку ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.07.2020 року прийнято до розгляду.
В заяві про приєднання до апеляційної скарги представник ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_2 не була залучена до участі у даній справі, однак оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси.
Так, права вимоги за кредитними договорами № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року на даний час належить ОСОБА_2 , оскільки вона 22 травня 2014 року уклала із ТОВ «ФК «Актив-Гарант» попередній договір № 1 відступлення права вимоги (цесії) про викуп у майбутньому прав вимоги, зокрема, за вказаними кредитними договорами, а 02.07.2014 за участю банків банківської групи «Дельта» (ПАТ «Омега Банк» та АТ «Дельта Банк») послідовно протягом одного дня укладено взаємопов`язані правочини, в межах яких АТ «Дельта Банк» уклало з ТОВ «ФК «Актив-Гарант» і виконало договори про відступлення права вимоги, відповідно до яких відступлено права вимоги, зокрема, за кредитними договорами № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року і № 506-Ф від 27 січня 2006 року, та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» відступило  ОСОБА_2  права вимоги за цими кредитними договорами, про щоукладено договір № 1/07 відступленняправа вимоги (цесії), який виконаний сторонами в цей же день згідно Акта приймання-передачі за цим договором і оплачений Цесіонарієм згідно забезпечувального платежу в рамках попереднього договору № 1 відступлення права вимоги (цесії).
Оскільки після підписання Акта приймання-передачі до Договору № 1/07 відступлення права вимоги (цесії) від 02 липня 2014 року ОСОБА_2 стала кредитором по відношенню до боржника та набула відповідні права вимоги, рішення господарських судів у справі № 910/15244/16 не містили належного способу захисту права, що призводить до реального відновлення права, такі не виконано в частині передачі оригіналів кредитних договорів, так як ці договори на даний час знаходяться у неї, та судами не приймалося рішення про наслідки недійсності правочинів, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про належність позивачу права вимоги до позичальника за кредитними договорами № 434-Ф та № 506-Ф. 
При цьому, АТ «Дельта Банк» не має права на звернення з позовом, спрямованим на відновлення іпотеки, оскільки ОСОБА_2 є власником прав вимоги до позичальника за зобов`язаннями, що забезпечені іпотекою, та таке право на звернення з позовом належить їй.
Також судом не враховано, що передача прав вимоги за кредитними договорами № 434-Ф та № 506-Ф була частковою компенсацією банками банківської групи «Дельта», коштів, внесених ОСОБА_2 за договором банківського вкладу.
Крім того, суд не перевірив за оригіналами документів дійсність основних зобов`язань за кредитними договорами, похідною від яких була іпотека за розірваним 02 липня 2014 року іпотечним договором, та безпідставно відхилив клопотання про вступ у справу ОСОБА_2 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, незважаючи на те, що їй належить на праві власності право вимоги за кредитними договорами.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає безпідставними посилання на те, що право вимоги за кредитними договорами до ОСОБА_1 належить ОСОБА_2 . Вказане спростовується тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 10 листопада 2016 року визнано недійсним укладений 02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк” та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» договір про відступлення права вимоги. А тому наступний договір відступлення прав вимоги ОСОБА_5 також не створює юридичних наслідків. Про це також зазначено при розгляді інших справ з тими ж учасниками. 
Безпідставними на думку позивача, є посилання апелянта про невірно обраний спосіб захисту права і необхідність звернення з віндикаційним позовом. Так, право вимоги є різновидом майна, яке не має індивідуальних ознак, не є тотожним праву власності, між сторонами існують договірні відносини, а отже не може бути витребувано за віндикаційним позовом на підставі статті 388 ЦК України. 
Банк самостійно застосував наслідки нікчемності правочину, відновивши кредитну заборгованість ОСОБА_1 в обліку банку, проте ТОВ «ФК «Актив-Гарант», якому було повідомлено про нікчемність правочину не повернув документи, передані на виконання нікчемного правочину. Аналогічно без судового рішення неможливо скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про припинення іпотеки та обтяження, а також відновити записи іпотекодержателя, у зв`язку з чим заявлені відповідні вимоги. Вказане є ефективним способом захисту порушеного права та відповідає практиці Верховного Суду.
Укладення 02 липня 2014 року нікчемних правочинів є схемою з виведення активів банку, який мав проблеми з ліквідністю, а не комплексною компенсаційною угодою та механізмом врегулювання заборгованості, на що посилається апелянт. Так, ОСОБА_2 повністю розпорядилася власними коштами в розмірі 1 997 754,50 доларів США, а надані нею документи стосуються врегулювання заборгованості третіх осіб за іншими кредитними зобов`язаннями в іншому банку. А тому суд обґрунтовано відмовив у її залученні третьою особою, не порушивши принципи рівності усіх учасників судового процесу. Більше того виконавчий документ про стягнення з ПАТ «Омега Банк» на користь ОСОБА_2 заборгованості виконаний. А судовими рішеннями у справах № 910/12760/16 та № 2605/18536/12 відхилені доводи з приводу існування механізму врегулювання заборгованості.
Договір про розірвання іпотечного договору є нікчемним на підставі пунктів 1, 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки є правочином, що засвідчує відмову банку від власних майнових прав, внаслідок якого такий став неплатоспроможним.
Крім того посилається на недійсність правочину в силу недотримання під час його укладення частини 2-3 статті 203 ЦК України. Так, Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» Попова О.Ю. не мала право укладати договір про розірвання іпотечного договору з ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту АТ «Дельта Банк» (в обидвох редакціях) та Положення «Про раду директорів АТ «Дельта Банк», оскільки рішення Ради Директорів з цього питання не приймалося.
Звертає увагу, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 є непогашеною. Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва з неї на користь АТ «Дельта Банк» стягнута заборгованість у розмірі 17 675 919,40 грн. Вказане рішення оскаржується в апеляційній інстанції.
Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, яка залишена без змін згідно постанови Верховного Суду від 08 лютого 2021 року, залучено ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» в якості правонаступника АТ «Дельта Банк» у даній справі. 
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Пащенко О.О. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест Фінанс» вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Приватний нотаріус міського нотаріального округу Іванова С.М., ОСОБА_2 та її представник, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників  ОСОБА_1  та ТОВ «Фінансова компанія Інвест Фінанс», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом рішення не відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Згідно даних, що містяться у матеріалах справи убачається, що 27 жовтня 2005 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладенно кредитний договір № 434-Ф, з подальшими змінами внесеними додатковими договорами, відповідно до якого банк відкрив позичальнику мультивалютну кредитну лінію, що відновлюється з лімітом заборгованості 579 000 доларів США зі строком повернення 26 жовтня 2012 року під 12 % річних (а.с. 18-28 т.1).
27 січня 2006 року ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» відповідно до укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору № 506-Ф, з внесеними в подальшому додатковими договорами змінами і доповненнями, відкрив останній кредитну лінію на умовах передбачених договором з лімітом заборгованості 180 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних на строк до 22 листопада 2012 року (а.с. 29-35 т.1).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами 27 лютого 2007 року між банком і відповідачкою було укладено іпотечний договір № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 975, зі змінами та доповненнями від 08 жовтня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку земельні ділянки площею 0,1500 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0560 та площею 0,1493 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0559 в с. Поляниця уч. Вишні Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, які належать їй на праві власності на підставі Державних актів серія ЯГ № 307289 та серія ЯГ № 307288 від 03 липня 2006 року. Відповідно до п 2.2. загальна договірна (заставна) вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін складала 1 044 329,39 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 5 273 863,41 грн (а.с. 38-42, 47-48 т.1).
Відповідно до укладеного 18 червня 2013 року договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1358, АТ «Омега Банк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») відступило АТ «Дельта Банк» всі права вимоги продавця у якості кредитора до позичальника ОСОБА_1 за кредитними договорами № 434-Ф та 506-Ф, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення. У спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у записах про іпотеку № 2623692 та № 2622774 внесено відомості про нового іпотекодержателя АТ «Дельта Банк» (а.с. 36-37, 217-219, 252-253, 256-257 т. 1). 
02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк» в особі Голови Ради Директорів Попової О.Ю. та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим номером № 867. Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно нотаріусом внесено записи про припинення іпотеки (записи про іпотеку № 2623692 та № 2622774) та обтяжень за іпотечним договором (а.с. 42-46, 254-255, 258-259 т.1).
02 березня 2015 року на підставі Постанови Правління Національного банку України № 150 від 02 березня 2015 року «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року та розпочато процедуру виведення АТ «Дельта Банк» з ринку.
02 жовтня 2015 року НБУ прийнято Постанову № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк» та рішення № 181 про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно. Проте 20 лютого 2017 року продовжено строк здійснення процедури ліквідації банку до 04 жовтня 2019 року (а.с. 73-76 т.1).
Відповідно до витягу з протоколу № 77/1 від 28 вересня 2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11 березня 2015 року, віднесено до нікчемних у розумінні пунктів 1,2 та 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір про розірвання іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 та договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між АТ «Дельт Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант». Повідомлення про нікчемність правочинів було направлене ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та нотаріусу 24 березня 2016 року (а.с. 49-55 т.1).
Рішенням господарського суду м. Києва від 10 листопада 2016 року у справі № 910/15244/16, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2017 року та Вищого господарського суду України від 18 травня 2017 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант». Зобов`язано ТОВ «ФК «Актив-Гарант» повернути на користь АТ «Дельта Банк» оригінали кредитних договорів (з додатковими договорами) № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року (а.с. 61-64 т.1). 
Відповідно до договору №1/07 про відступлення прав вимоги від 02 липня 2014 року ТОВ «ФК «Актив-Гарант» відступає ОСОБА_2 , а остання набуває право вимоги за кредитними договорами (з додатковими договорами) № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, а також згідно акта-приймання передачі за вказаним договором ОСОБА_2 прийняла оригінали вказаних кредитних договорів з додатковими договорами (а.с.163-174 т.2).
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивач, здійснивши перевірку правочинів, вчинених протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Протоколом №77/1 від 28 вересня 2015 року констатував нікчемність оспорюваного договору на підставі закону, що визначає його нікчемність. Суд дійшов переконання, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. Тому договір про розірвання іпотечного договору слід визнати судом нікчемним в силу закону, зокрема за вимогами п.1-3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Також спір фактично стосується наявності чи відсутності права застави. Проте, позивач окрім трактування встановлення ним факту нікчемності оспорюваного правочину, просить його визнати недійсним зокрема, на підставі ч.2-3 ст.203 ЦК України, та як наслідком, визнати його іпотекодержателем із скасуванням запису в реєстрі. Разом з тим суд вважав, що вказаний договір є недійсним також з підстав визначених статтею 215 ЦК України, оскільки Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» Попова О.Ю., яка підписала договір про розірвання іпотечного договору, не була уповноважена на укладення спірного договору відповідно до Статуту АТ та Положення «Про раду директорів». Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що доводи в цій частині позову про визнання договору недійсним (не з підстав нікчемності), є також доведеними та підлягають до задоволення, застосувавши при цьому наслідки недійсності правочину.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статті 215 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК).
Отже, нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови ( обставини).
Згідно ч. 2-3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказала, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.
Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.
За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.
Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.
Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16 (провадження № 12-15гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 (провадження № 11-163апп18) та від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15 (провадження № 11-1080апп18), від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16(провадження № 11-775ас18) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент укладення 02 липня 2014 року договору про розірвання іпотечного договору) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.
Згідно п. 1, 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на дату запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк») правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог та до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.
Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 522/9536/18 (провадження № 61-20409св19) дійшов висновку, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 квітня 2018 року у справі № 761/11870/15-ц (провадження № 61-7190св18) зазначено: «В обґрунтування нікчемності договору про розірвання договору іпотеки від 25 лютого 2014 року позивач посилався на пункт 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Разом з тим, на час укладення договору про розірвання договору іпотеки від 25 лютого 2014 року Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв в іншій редакції, відповідно до статті 38 якого договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується. Частина друга вказаної статті мала наступну редакцію: «Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком». 
Таким чином, редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чинна на час укладення договору про розірвання договору іпотеки, не передбачала можливості визнання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію такого договору нікчемним у зв`язку із відмовою банку від власних майнових вимог, як це передбачено статтею у редакції закону, на яку посилається позивач при зверненні з даним позовом».
Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково вважав, що доводи третьої особи та відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, не заслуговують на увагу суду. При цьому суд зазначив, що хоча норма ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і була в іншій редакції до 11.07.2014, проте виявлення, згідно норм закону, нікчемності правочину укладеному у період до року перед запровадженням тимчасової адміністрації, затвердження протоколу за результатами перевірки і направлення повідомлення, в т.ч. нотаріусу та ОСОБА_1 про нікчемність такого, вчинені в час дії редакції, що застосовується позивачем при зверненні до суду з позовом. 
При цьому суд першої інстанції також посилався на те, що доводам про помилковість застосування до спірних правовідносин редакції ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка набрала чинності 11.07.2014 та не діяла на час вчинення оспорюваного правочину від 02.07.2014 надав оцінку Київський апеляційний суд у постанові від 17.02.2020 р. у справі № 2605/18536/12, вказавши, що такі доводи є безпідставними, оскільки рішення господарського суду були предметом розгляду судом касаційної інстанції, не скасовані і набрали законної сили. 
Однак суд першої інстанції не врахував, що предметом розгляду у цій справі є недійсність іншого правочину, а також те, що Вищий господарський суд України у постанові від 18 травня 2017 року у справі № 910/15244/16, погоджуючись висновками судів попередніх інстанцій, зазначив, що вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що вартість права грошової вимоги за кредитними договорами № 434-Ф від 27.10.2005 та № 506-Ф від 27.01.2006 складала 6717405,85 грн., їх купівельна вартість за Договором купівлі-продажу прав вимоги № 1 від 18.06.2013 становила 696693,19 грн., що відрізняється більше ніж на 20 % від вартості, за якою відповідне право вимоги було відчужено на користь відповідача за Договором про відступлення права вимоги від 02.07.2014. При цьому Вищий господарський суд України посилався на п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в попередній редакції, чинній на дату укладання спірного правочину від 02.07.2014), згідно яких є нікчемними договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.
Предметом позовних вимог у справі яка переглядається колегією суддів апеляційного суду на цей час є визнання недійсним договору від 02.07.2014 про розірвання іпотечного договору, а тому посилання на інше рішення суду апеляційної інстанції щодо обставин, які цим судом не встановлювалися, є неправильним та суперечить вимогам процесуального закону.
Також, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ч. 2-3 ст. 203, 215 ЦК України, позивач вказував на те, що Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу правоздатності для укладення цього договору. Так, всупереч Статуту АТ «Дельта Банк» та Положення «Про Раду Директорів АТ «Дельта Банк» остання не була уповноважена ні Радою Директорів АТ «Дельта Банк», ні Кредитним комітетом на розірвання іпотечного договору. Крім того, договір укладено із порушенням «правила двох підписів» (п. 6.5.12 Статуту), згідно якого від імені банку договори повинні бути підписані спільно Головою Ради Директорів (або виконуючим обов`язки) та особою, призначеною Спостережною Радою Банку з поміж Членів Ради Директорів Банку або Заступників Голови Ради Директорів Банку. Тобто волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Суд встановив, що при укладенні і підписанні цього договору Голова Ради Директорів ОСОБА_3 діяла на підставі Статуту ПАТ «Дельта Банк», затвердженого рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» № 5 від 25.07.2013 року, погодженого Національним банком України 16.08.2013 року, із внесенням державної реєстрації змін до установчих документів 21.08.2013 року № 10701050023017828 (а.с.226-244 т.1).
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 29.11.2013 засвідченої 02.07.2014 року зміни до установчих документів від 21.08.2013 року ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) пройшли державну реєстрацію і повноваження ОСОБА_3 як керівника і особи, яка має право на укладення від імені товариства правочинів з будь-яким одним контрагентом на суму, що не перевищує 25% регулятивного капіталу, занесені в реєстр (а.с. 225 т. 1). Обмежень щодо представництва ОСОБА_3 юридичної особи в реєстрі не було.
Згідно п. 6.5.10.1 Статуту Голова Ради Директорів без довіреності (доручення) представляє банк в усіх підприємствах, установах та організаціях як в Україні, так і за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень.
Голова Ради Директорів відповідно до законодавства України на власний розсуд розпоряджається майном та коштами банку на суму, що не перевищує 25 відсотків регулятивного капіталу банку (п. 6.5.10.2 Статуту).
Такі ж повноваження Голови Ради Директорів визначені в п. 4.3.2 Положення про Раду Директорів ПАТ «Дельта Банк», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів ПАТ «Дельта Банк» 22.04.2011 року, що було надано позивачем (а.с. 70-72 т. 1).
Тому твердження позивача про те, що на укладення ОСОБА_3 договору від 02.07.2014 року потрібно було рішення колегіального органу (рішення Ради Директорів), є безпідставним.
Правоздатність ПАТ «Дельта Банк» та повноваження Голови Ради Директорів Попової О.Ю. перевірено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М.
Правило двох підписів, що міститься в п. 6.5.12 Статуту (в новій редакції), який надав позивач в обґрунтування позову, не діяло при укладенні спірної угоди, оскільки Статут в новій редакції був погоджений Національним банком України лише 03.07.2014 року і державна реєстрація змін відбулась 18.07.2014 року, реєстровий номер 10701050025017828 (а.с. 65-69 т. 1).
Таким чином, Голова Ради Директорів ОСОБА_3 при підписанні договору від 02.07.2014 року діяла в межах повноважень, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому підстави для визнання договору недійсним відповідно до ч. 2, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України відсутні.
З огляду на наведене, безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності і відсутнє рішення колегіального органу, який би свідчив волевиявлення Банку на вчинення правочину та уповноваження конкретної особи на її підписання. При цьому, суд першої інстанції вказав, що редакції Статуту є ідентичними окрім п. 6.5.12 останньої редакції, яка не змінює обґрунтування вимог позивача у даній цивільній справі. 
Крім того, задовольняючи позов суд першої інстанції не врахував, що тлумачення ст. 215 ЦК України передбачає, що правочин не може бути нікчемним та оспорюваним одночасно.
Доводи апеляційної скарги щодо вищенаведеного є обґрунтованими. При цьому, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо безпідставності позовних вимог з тих підстав, що рішенням суду не визнавалася відсутність в ТОВ «ФК Актив-Гарант» права вимоги за кредитними договорами і залишилися незмінними наслідки укладення договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 до ТОВ ФК «Актив-Гарант», а тому право вимоги за кредитними договорами належить ОСОБА_2 на підставі укладеного з ТОВ «ФК «Актив-Гарант» договору про відступлення права вимоги.
Вимоги позивача про визнання ПАТ «Дельта Банк» попереднім іпотекодержателем з 27 лютого 2007 року за іпотечним договором № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, укладеним між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 та посвідченим 27 лютого 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим № 975, та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2014 року є похідними від вимог про визнання правочину недійсним та застосовуються як наслідки недійсності нікчемного правочину, тому у їх задоволенні також слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, оскільки воно постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. У цій справі слід ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С.М., про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину за недоведеністю позовних вимог з підстав, зазначених в позові.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В цій справі судовий збір за розгляд в суді першої інстанції та апеляційної інстанції покладається на позивача.
Таким чином, слід стягнути з ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», як правонаступника позивача, на користь апелянта 7 200,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями ст. 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (код ЄДРПОУ 39761587, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2, літ «Б») на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 7 200,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                І.В. Бойчук
Судді:                                                                В.А. Девляшевський
                                                                       В.Д. Фединяк