Номер провадження: 22-ц/813/2350/21 
Номер справи місцевого суду: 520/17162/19
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 520/17162/19
Номер провадження: 22-ц/813/2350/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                
- головуючого судді – Заїкіна А.П.(суддя – доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1) Одеська міська рада, 2) ОСОБА_2 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 , 3) ОСОБА_5 , 4) ОСОБА_6 , 5) ОСОБА_7 , 6) ОСОБА_8 , 7) ОСОБА_9 , 8) ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання права власності в порядку спадкування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Полякова Ігоря Валерійовича на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Коваленка О.Б. о 10 годині 55 хвилині 22 вересня 2020 року, 

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 19/100 частин в порядку спадкування після смерті її батька - ОСОБА_11 на домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , яке складається з літ «К», житловою площею - 48, 5 кв. м., корисною площею - 66, 9 кв. м., гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «III» та літ. «Ч».
ОСОБА_1  обґрунтовує свої вимоги тим, що вона, ОСОБА_1 (дошлюбне призвище - ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою та відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги після смерті свого батька - ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 від 22 жовтня 1994 року). Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Іншим спадкоємцем першої черги є сестра ОСОБА_2 . Інші спадкоємці 1-ї черги відсутні.
Позивачка та її сестра є єдиними спадкоємцями за законом після смерті їх батька - ОСОБА_11 , та відповідно їх матері - ОСОБА_13 , яка за час життя у спадщину у встановленому чинним законодавством порядку не вступала, відповідні документи не оформлювала.
При зверненні до органів нотаріату позивачці було роз`яснено про неможливість оформлення права власності на спадкове майно, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, а також належним чином оформлених часток у домоволодінні всіх співвласників, частка якого складає спадщину. Таке роз`яснення Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса від 31.05.2019 року було отримане у червні 2019 року. У зв`язку з чим, намагаючись вступити у спадщину у установленому порядку, позивачка не мала змоги звернутись до суду з даним позовом раніше.
Згідно відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради, у даному комунальному підприємстві, яке було уповноважене на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно до 31.12.2012 року, за ОСОБА_11 , батьком позивачки, було зареєстроване 19/100 частин домоволодіння на підставі рішення виконавчого комітету Київської райради народних депутатів від 19.03.1993 року № 368 «Про несення змін та доповнень до рішення № 890 від 20.11.1992 року «Про перерахунок часток домоволодіння АДРЕСА_1 ». Зазначені будівлі прийнято в експлуатацію відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 56 від 20.01.1989 року «Про прийняття в експлуатацію добудов: «Kl», «К2», «КЗ», житлової кімнати 2-3 площею 8, 40 кв.м., та надвірних споруд по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_11 », рішення виконкому Київської райради депутатів трудящих № 402 від 10 червня 1978 року «Про визнання права власності» (а. с. 2 - 5).
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 надала заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить визнати за нею право власності на 19/100 частин в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_11 на домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , яке складається з літ «К», житловою площею - 48, 5 кв. м., корисною площею - 66,9 кв. м., гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «III» та літ. «Ч», виділивши його в натурі за рішенням суду (а. с. 77 - 78).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не скористались правом надання відзиву на позовну заяву. Відзив на позов не надходив.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог  ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частка у спадщині після смерті батька ОСОБА_11 не є визначеною, оскільки не визначена в даний час її частка у спільній частковій власності - домоволодінні за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 143 - 144).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі адвокат Поляков Ігор Валерійович, діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. 

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що ОСОБА_1 фактично вступила у спадщину та є єдиним спадкоємцем, жодних зауважень та заперечень від відповідачів не надходило; 2) ОСОБА_1 не заявляє будь-які позовні вимоги щодо самочинних будівель або будівель не прийнятих в експлуатацію; 3) право інших осіб, у випадку задоволення позову не порушується; 4) єдиним можливим способом захисту прав позивачки є - визнання права власності на відповідний спірний об`єкт нерухомості, як на самостійний об`єкт; 5) суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду по аналогічній справі від 24.07.2019 року №2-6522/04 (а. с. 147 - 151).

2.7 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що частка у спадщині позивача ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_11 не є визначеною, оскільки на теперішній час не визначена її частка у спільній частковій власності – домоволодінні АДРЕСА_1 (а. с. 180 - 182).
Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу від них до апеляційного суду не надійшов.

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2020 року (а. с. 156).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 року призначено апеляційну скаргу адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2020 року до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 157).
19.02.2021 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу (а. с. 180 - 182).
У судовому засіданні ОСОБА_1 та адвокат Поляков Ігор Валерійович апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
У судовому засідання представник Одеської міської ради – Пірязєв Євгеній Олександрович просив апеляційну скаргу просив залишити без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, думку осіб, які прийняли участь у розгляді справи, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 від 22 жовтня 1994 року.
ОСОБА_13 , мати ОСОБА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради за ОСОБА_11  було зареєстроване 19/100 частин домоволодіння, на підставі рішення виконавчого комітету Київської райради народних депутатів від 19.03.1993 року № 368 «про несення змін та доповнень до рішення № 890 від 20.11.1992 року «Про перерахунок часток домоволодіння АДРЕСА_1 ». Зазначені будівлі прийнято в експлуатацію відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 56 від 20.01.1989 року «Про прийняття в експлуатацію добудов: «K1», «К2», «К3», житлової кімнати 2-3 площею 8, 40 кв.м., та надвірних споруд по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_11 », рішення виконкому Київської райради депутатів трудящих № 402 від 10 червня 1978 року «Про визнання права власності».
Згідно висновку експерта №88/19 судової будівельно-технічної експертизи від 20.11.2019 року в зв`язку з тим, що у відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта І/№184517049 від 11.10.2019 року сума часток становить більше одиниці, розрахувати розмір частки в порядку спадкування за законом, яка належить ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_11 в домоволодінні за адресою - АДРЕСА_1 неможливо. При цьому, розмір ідеальної частки (19/100) згідно рішення виконавчого комітету складається з літ. «К» житловою площею 48,5 кв.м., корисною площею - 66, 9 кв.м., гаражу .«Ж», сараїв літ. «Ш» та літ. «Ч». В результаті проведеного дослідження встановлено, що наявна технічна можливість виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна частку в домоволодінні за адресою - АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14 та яка складається з: літ «К» житловою площею 48,5 кв.м., корисною площею - 66, 9 кв.м., гаражу літ, «Ж», сараїв літ. «Ш» та літ. «Ч».
Листом КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР № 1948/02-14 від 15.05.2019 року було роз`яснено щодо необхідності проведення технічної інвентаризації домоволодіння. Зазначено, що внаслідок довгого строку після проведення останньої реєстрації інформація щодо загальної та житлової площі може бути неактуальною у зв`язку, в тому числі, зі зменшенням або збільшенням площі, будівництва нових споруд (а. с. 33, 34).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).
Згідно частини 1 статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Положення статті 1217 ЦК України, визначають, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскарженого рішення суду.   
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. 
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (cтаття 357 ЦК України).
Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Отже, на підставі вищевикладеного, доводи апелянта про те, що право інших осіб, у випадку задоволення позову не порушується, не заслуговують на увагу.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування та виділу його в натурі за рішенням суду без визначення частки у спільній сумісній власності на домоволодіння, тому частка у спадщині також не може бути визначена.
Щодо доводів апелянта, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що ОСОБА_1 фактично вступила у спадщину та є єдиним спадкоємцем, жодних зауважень та заперечень від відповідачів не надходило, колегія зазначає, що у пункті 3.1 роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Верховного суду по аналогічній справі від 24.07.2019 року №2-6532/04, є недоречними, оскільки правовідносини в даній справі стосуються не тільки визнання права власності в порядку спадкування, а ще й визначення частки у спільній частковій власності з виділом її в натурі. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Полякова Ігоря Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,  – залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02 липня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

                                О. М. Таварткіладзе