Постанова
Іменем України 
 
19 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 677/1893/18
провадження № 61-18281св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Красилівська районна державної адміністрація Хмельницької області,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - заступник прокурора Хмельницької області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шкодяком Ігорем Антоновичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від                       02 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Красилівської районної державної адміністрації Хмельницької області (далі - Красильівська РДА) про визнання права оренди земельних ділянок в порядку спадкування.
Вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина, в тому числі і на орендовані земельні ділянки водного фонду площею 32,4527 га та                  25,8636 га на території Красилівського району Хмельницької області в селах Печеськи та Долинівці.
30 березня 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Красилівського районного нотаріального округу Хмельницької області із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу № 7-2018.
24 вересня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, проте право оренди земельних ділянок, яке за життя належало батькові, не увійшло до спадкової маси.
У зв`язку з наведеним просив визнати за ним у порядку спадкування за законом право оренди земельної ділянки водного фонду площею                   32,4527 га за межами села Печеськи Печеської сільської ради відповідно до договору, укладеного 11 червня 2008 року між Красилівською РДА і ОСОБА_2 , зареєстрованого у Державному реєстрі 26 вересня                 2008 рокуза № 040875600012, та земельної ділянки водного фонду площею 25,8636 га за межами села Долинівці Антонінської селищної територіальної громади відповідно до договору, укладеного 11 червня 2008 року між Красилівською РДА і ОСОБА_2 , зареєстрованого у Державному реєстрі 22 липня 2008 року за № 040875600001. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від                     11 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право оренди земельної ділянки водного фонду площею 32,4527 га за межами села Печеськи Печеської сільської ради відповідно до договору оренди, укладеного 11 червня 2008 року між Красилівською районною державною адміністрацією Хмельницької області і ОСОБА_2 , зареєстрованого у Державному реєстрі 26 вересня 2008 рокуза № 040875600012, та земельної ділянки водного фонду площею 25,8636 га за межами села Долинівці Антонінської селищної територіальної громади відповідно до договору оренди, укладеного 11 червня 2008 року між Красилівською районною державною адміністрацією Хмельницької області і                     ОСОБА_2 , зареєстрованого у Державному реєстрі 22 липня                     2008 рокуза № 040875600001.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки позивач не відмовився від оренди земельних ділянок, які перебували у оренді його батька, і приступив до виконання обов`язків, як орендаря, то він має право на їх оренду у порядку спадкування за законом.
Крім того, суд зазначив, що договорами оренди не передбачено заборони переходу права оренди спадкоємцям і це не суперечить чинному законодавству. 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив заступник прокурора Хмельницької області. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області залишено без руху та встановлено строк для сплати судового збору.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 серпня 2019 року зупинено дію рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року, подану касаційну скаргу задоволено частково, ухвали Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2019 року та від 27 серпня 2019 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Верховний Суд, направляючи справу до суду апеляційної інстанції зазначив, що при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження усупереч положенням норм процесуального права апеляційний суд не встановив, чи було відомо Хмельницькій обласній державній адміністрації (далі - Хмельницька ОДА) про оскаржене рішення, не зазначив поважної причини пропуску строку на апеляційне оскарження, не навів належного обґрунтування поновлення такого строку.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року, поновлено прокуратурі Хмельницької області строк на апеляційне оскарження рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокуратури Хмельницької області на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 січня                    2019 року.
Оскарженою постановою Хмельницького апеляційного суду від                       02 листопада 2020 року рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Апеляційний суд виходив із того, що належним відповідачем у справі станом на час подачі позову є Хмельницька обласна державна адміністрація, як орган державної влади, наділений повноваженнями передачі в оренду земель водного фонду для ведення рибного господарства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
07 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкодяк І. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення, справу направити на новий апеляційний розгляд. 
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд не врахував правові висновки Верховного Суду в цивільних справах № 587/430/16-ц і № 909/516/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Суд необґрунтовано відхилив клопотання про закриття апеляційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги фактично  вирішив питання про права Хмельницької ОДА без її залучення до справи, з`ясування її позиції, визначення її правового статусу в порядку статті 42 ЦПК України.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Красилівського районного суду Хмельницької області                  № 677/1893/18 за позовом ОСОБА_1 до Красилівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання права оренди земельних ділянок в порядку спадкування.
Фактичні обставини справи 
Встановлено, що 11 червня 2008 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 , як орендарем, та Красилівською районною державною адміністрацією Хмельницької області, як орендодавцем, був укладений договір оренди земель водного фонду, а саме: земельної ділянки для рибогосподарських потреб, загальною площею 25,8636 га, яка знаходиться за межами с. Долинівці Красилівського району, який зареєстрований у Державному реєстрі земель 22 липня 2008 року за                        № 040875600001. Термін дії договору 49 років.
У цей же день між тими ж сторонами укладений договір оренди земель водного фонду, а саме: земельної ділянкидля рибогосподарських потреб, загальною площею 32,4527 га, яка знаходиться за межами с. Печеськи Красилівського району, який зареєстрований у Державному реєстрі земель 26 вересня 2008 року за № 040875600012, строк дії договору                      49 років.
Цільове призначення обох земельних ділянок - риборозведення.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Після його смерті спадщину прийняв син ОСОБА_1 , який є спадкоємцем першої черги за законом та 24 вересня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що право оренди земельних ділянок, яке за життя належало батькові, не увійшло до спадкової маси, у зв`язку з чим просив визнати за ним це право у судовому порядку.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Так, підставою касаційного оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд не врахував правові висновки Верховного Суду в цивільних справах № 587/430/16-ц і № 909/516/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); суд необґрунтовано відхилив клопотання про закриття апеляційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту порушених цивільних прав, серед яких, зокрема, передбачено й припинення дій, що порушують право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом із тим, частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 61-61цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі  № 308/3162/15-ц (провадження                    № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі                               № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня                    2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.
Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду із апеляційною скаргою, поданою в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України, прокурор зазначив, що Красилівська РДА, будучи неналежним відповідачем у справі, визнала позовні вимоги і заходи щодо оскарження незаконного судового рішення не вжила. Між тим, Хмельницька ОДА, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями водного фонду державної власності і правом захисту інтересів держави в суді, не була залучена до участі у справі.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що предметом договорів оренди земельних ділянок, право оренди на які просить визнати за ним позивач у порядку спадкування за законом, є земельні ділянки водного фонду, на яких розташовані ставки для рибогосподарських потреб.
Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
За змістом постанови Верховної Ради України від 14 січня 2000 року                    № 1390 «Про Концепцію розвитку водного господарства України» водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості.
Частиною першою статті 51 Водного кодексу України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.
Відповідно до частини третьої статті 122 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.
Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що використання терміну «рибогосподарські потреби» є самостійним, підстав для ототожнення його з терміном «водне господарство» не має.
У наведеній нормі статті 122 ЗК України, визначаючи повноваження районної державної адміністрації, законодавцем вжито термін «водне господарство».
Аналіз частини третьої статті 122 ЗК України свідчить про те, що розмежування повноважень органів виконавчої влади (райдержадміністрацій та облдержадміністрацій) залежить від цільового призначення земельних ділянок, що слідує із вжитих у правовій нормі слів «… для всіх потреб… для: а) ведення водного господарства».
Ведення водного господарства є одним із видів цільового призначення земель водного фонду (статті 19 ЗК України; Класифікація видів цільового призначення земель, затверджено Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23 липня 2010 № 548). Іншим видом цільового призначення в цій категорії (водного фонду) є «рибогосподарські потреби».
Таким чином, повноваження райдержадміністрації визначаються та обмежуються саме видами дозволеного використання в межах відповідної категорії за цільовим призначенням.   
Відтак, районній державній адміністрації надані повноваження для розпорядження землями, зокрема для «ведення водного господарства», що не охоплює інший вид цільового призначення - «рибогосподарські потреби» (риборозведення).
Отже, за змістом частин третьої та п`ятої статті 122 ЗК України передача у користування на умовах оренди земель державної власності водного фонду для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів належить до компетенції обласних державних адміністрацій.
Ураховуючи зазначене, положеннями чинного законодавства не передбачено можливості делегування обласними державними адміністраціями повноважень районним державним адміністраціям щодо передачі в оренду земельних ділянок водного фонду із земель державної власності за межами населених пунктів для рибогосподарських потреб.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку, установив, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, перебуває за межами населеного пункту та була передана районною державною адміністрацією батьку позивача для рибогосподарських потреб. Належним відповідачем у справі є Хмельницька обласна державна адміністрація, як орган державної влади, наділений повноваженнями передачі в оренду земель водного фонду для ведення рибного господарства.
Виходячи з того, що Хмельницька обласна державна адміністрація до участі в справі як відповідач не залучена,заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються її прав та обов`язків, клопотань про її залучення до участі у справі як співвідповідача позивач в суді першої інстанції не заявляв, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
При розгляді справи апеляційний суд урахував вказівки, на які звертав Верховний Суд при скасуванні попередньої постанови апеляційного суду, тому доводи скарги з цього приводу колегія суддів відхиляє.
Висновок, викладений Верховним Судом у справах № 587/430/16-ц та                     № 909/516/18, не суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки апеляційний суду встановив, що звернення прокурора з апеляційною скаргою на рішення суду обґрунтовано захистом інтересів держави в особі Хмельницької ОДА.
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені апеляційним судом, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.           
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                       від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шкодяком Ігорем Антоновичем,  залишити без задоволення.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                          
         Судді:                                                                                                 М. Є. Червинська

 С. Ю. Бурлаков

  В. М. Коротун