ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1535/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2993/20 Категорія: 314000000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 серпня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Василенко Л.І., Карпенко О.В.
       
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1 

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

 
04.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що по договору дарування майнових прав від 29.08.2017 року та державної реєстрації, ОСОБА_2 стала співвласником 1/6 частки будинку по АДРЕСА_1 . Позивач посилається у позові, що після зміни співвласника частини будинку, умови передання майнових прав на дворові і внутрішні інженерні мережі договором не були визначені, а тому продовжують існувати поза межами частки.
ОСОБА_1 вказує, що фактично передача майнових прав по договору, не передбачає одночасний перехід права користування або безоплатне продовження користування спільним майном попередника, яке здійснювалося з підстав та в порядку, встановлених договором дарування від 27.05.1994 року, як спільна часткова власність з відсотковим співвідношенням 50:50, та наслідками згідно до ст. 316-321 ЦК України. 
Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач по справі ОСОБА_2 , обмежила йому доступ до спільного майна металевими решітками, використовує без його дозволу мережі на суму 80 тис. грн., у тому числі система опалення - 35000 грн., водопостачання - 30000 грн., газо-, електро ще 15000 грн. Оплату за користування ними відповідач не повертає , тому позивач вважає, що у відповідача ОСОБА_2 виникла заборгованість за зобов`язаннями у сумі 40000 грн., що дозволяє ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною вимогою про захист порушеного права.
У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просив суд визнати, що ОСОБА_2 порушує майнові права ОСОБА_1 на інженерні мережі, тому просить зобов`язати відповідача додержуватися вимог законодавства. Провести разове грошове стягнення у сумі 40000 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за неправомірне користування мережами. Судовий збір стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та не фаховим. ОСОБА_1 вважає, що суд, враховуючи обставини, на які посилається, повинен був на вимоги ЦПК України на кожній стадії процесу приймати рішення про залишення позову без розгляду згідно до вимог ст.ст. 175, 177, 183, 185, 187, 200, 257, 279 ЦПК України.
Скаржник не погоджується із рішенням суду, оскільки вважає, що суд без дослідження доказів і пояснення відповідача, керуючись лише своєю позицією, провів імітацію розгляду справи по суті, обмежив позивача в доступі до повторного звернення до суду і поновлення провадження, прийнявши рішення про відмову у стягненні боргу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.07.2021 року, залишити позов без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача ОСОБА_2 за невиконання своїх обов`язків.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.
Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц). 
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін згідно вимог процесуального законодавства.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, прийшовши до висновку, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем щодо майнових прав спільної часткової власності.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27 травня 1994 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв. м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В. (а. с. 32). 
Інших документів позивачем на підтвердження своїх вимог суду не надано, що і було зазначено районним судом та підтверджується наявними матеріалами справи.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо відсутності доказів на підтвердження позовних вимог щодо стягнення боргу, оскільки матеріали справи не містять доказів, яким чином порушено відповідачем права позивача щодо користування мережею та комунікаціями будинку, оскільки у кожного із співвласників свої окремі квартири. Позивачем не підтверджено, яким чином відповідач користується системою опалення, водопостачання позивача, так як матеріали справи не містять таких доказів. Відсутні в матеріалах справи також будь - які акти комунальних служб м. Умані щодо неправомірного використання ОСОБА_2 комунікацій та мереж. Проте, шкоду позивач визначає відповідно у розмірі 80000 гривень, за систему опалення -35 000 гривень, але жодного розрахунку на підтвердження вказаних ним сум, позивач не надає суду. Із наявних матеріалів справи не вбачається, чому саме такі суми позивач просить стягнути з відповідача, оскільки відсутнє будь - яке їх обґрунтування.
Як вбачається з поданої позовної заяви ОСОБА_1 предметом позовних вимог є порушує майнових права ОСОБА_1 та стягнення заборгованості у сумі 40 000 грн. за неправомірне користування мережами з відповідача ОСОБА_2 .
Колегія суддів апеляційного суду вважає звернути увагу на те, що суд збирає докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не подавав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного висновку, що в підтвердження позовних вимог, ОСОБА_1 не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем щодо майнових прав спільної часткової власності.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 згідно договору дарування є власником частини будинку по АДРЕСА_1 , та своїми діями чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні комунікаціями, як посилається позивач, але жодних доказів на підтвердження своїх доводів позивач суду не надає, що і було встановлено судом першої інстанції.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Із рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року слідує, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 не ставив питання про неможливість подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також ставить питання про стягнення із відповідача ОСОБА_2 судового збору за невиконання своїх обов`язків.
Однак, скаржником не зазначено, якими саме правами і обов`язками зловживала відповідач ОСОБА_2 , та не надано відповідних доказів на підтвердження такого зловживання.
Стосовно вирішення питання щодо стягнення судового збору, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
          Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Твердження скаржника стосовно того, що суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду у відповідності до вимог ст. 257 ЦПК України не знаходять свого підтвердження у відповідності до обставин справи та вимог закону.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2020 року було залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху, з тих підстав , що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: позивачем не було подано доказів, які б підтверджували обставини, на яких ґрунтують позовні вимоги.
ОСОБА_1 не було виконано вимог, зазначених у вище вказаній ухвалі суду, що призвело до постановлення ухвали Уманським міськрайонним судом Черкаської області від 15.09.2020 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви, яка в подальшому була оскаржена ОСОБА_1 .
Таким чином, доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції провів імітований розгляд по суті, обмеживши права ОСОБА_1 в доступі до повторного звернення до суду, не знаходять свого підтвердження у відповідності до матеріалів справи.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам закону, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко