Ухвала
Іменем України
16 липня 2021 року
м. Київ
справа № 761/13048/21
провадження № 51-3449ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 
16 червня 2021 року, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року,
встановив:
Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року скасовано постанову слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 від 25 березня 2021 року про зупинення досудового розслідування кримінального провадження №12020100000000749 від 
03 серпня 2020 року. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника начальника відділу Київської  міської прокуратури на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року закрито на підставі статей 309, 392, 422 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про перевірку ухвали Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року в касаційному порядку, просить її скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовує незаконність оскарженої ухвали суду тим, що вона суперечить загальним засадам кримінального провадження , закріпленим у п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України та статтях 7, 9, 24 КПК. 
Зокрема, стверджує про можливість апеляційного оскарження судового рішення в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження, мотивуючи це висновком Конституційного Суду України №3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, чого, на його думку, не врахував апеляційний суд. 
Також, на переконання прокурора, суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження мав керуватися висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12 жовтня 2017 року по справі №757/49263/15-к, 
а також взяти до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №243/6674/17-к, за змістом яких передбачається можливість оскарження ухвал слідчих суддів, які прямо не передбачені нормами КПК, в апеляційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що стаття 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В кримінальному провадженні його загальні засади, визначені частиною 1 статті 7 КПК, застосовуються у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження (ч. 6 ст. 9 КПК).
За ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом. 
Реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.
Водночас забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбачене п. 8ч. 2 
ст. 129 Конституції України, стосується гарантованого права на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Зазначений конституційний припис надає законодавцю певну свободу розсуду: або передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, що його ухвалює суд у процесі розгляду справи, але не вирішує її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті (Рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року № 5-р/2020).
Відповідно до частини 3 статті 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК.
В розумінні положень статей 307, 309 КПК, ухвала слідчого судді про скасування постанови слідчого про зупинення досудового розслідування, не підлягає апеляційному оскарженню.
Доводи прокурора щодо невідповідності оскарженого судового рішення правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (у справі №243/6674/17-к) є необґрунтованими, оскільки у ній йдеться про можливість оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення позапланової перевірки, постановлення якої не передбачено кримінальним процесуальним законом.
Приписи ст. 9 КПК, яка розкриває принцип законності кримінального провадження, визначають в частині 6, що загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 ст. 7 цього Кодексу, застосовуються коли його положення не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження. Однією з таких засад є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності 
(п. 17 ч. 1 ст. 7 КПК). Її зміст розкрито у ст. 24 КПК, згідно з частиною 1 якої, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, суду, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК.
Проте, у цьому судовому провадженні слідчий суддя прийняв рішення у відповідності до передбачених кримінальним процесуальним законом норм, а саме ч. 4 ст. 280, ч. 2 ст. 282 КПК, положення яких недвозначно вирішують питання щодо можливості оскарження рішень слідчого, дізнавача або прокурора про зупинення досудового розслідування, а приписи статей 307, 309 цього Кодексу стосовно можливості оскарження рішень слідчих суддів за результатами розгляду таких скарг. 
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК апеляційний суд відмовляє у відкритті провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню 
в апеляційному порядку.
За приписами ст. 422 КПК, отримавши апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді, 
суддя-доповідач невідкладно витребовує з суду першої інстанції відповідні матеріали та не пізніш як за день повідомляє особу, яка її подала, прокурора та інших заінтересованих осіб про час, дату і місце апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді розглядається не пізніш як через три дні після її надходження до суду апеляційної інстанції.
Такий порядок дій та обмежені строки щодо розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді не передбачає прийняття окремого рішення щодо відкриття апеляційного провадження, однак призначення судового засідання щодо розгляду апеляційної скарги формально вказує на початок апеляційного розгляду.
Водночас, якщо після відкриття апеляційного провадження (у випадку оскарження ухвали слідчого судді - після призначення судового засідання) буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Такий висновок щодо застосування норм права сформульовано в ухвалі об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року 
у справі № 569/17036/18.
Отже, Київський апеляційний суд, небезпідставно встановивши в судовому засіданні, що призначена до розгляду апеляційна скарга подана на ухвалу слідчого судді, яка відповідно до приписів статей 307, 309 КПК не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, правильно постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження.
За правовою позицією Конституційного Суду України (рішення №3-рп/2015 від 08 квітня 2015 року), згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. У разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права. Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені законодавцем в змісті статей 307, 309, 392 КПК.
Доводи прокурора, з посиланням на рішення Конституційного Суду України №3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, щодо можливості оскарження в апеляційному порядку рішень суду, оскарження яких законом прямо не заборонено, є необґрунтованими, оскільки у вищезазначеному рішенні Конституційного Суду України йдеться про офіційне тлумачення положень пункту 18 частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у їх взаємозв`язку з нормами статті 129 Конституції України, тобто норм процесуального закону де застосовується диспозитивний метод правового регулювання за не тільки формальної, а й фактичної рівності сторін.
Аналіз кримінального процесуального закону свідчить про імперативний метод правового регулювання, де загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, за рівності його учасників перед законом і судом, а не рівності між собою. Диспозитивність як засада кримінального провадження обмежена вільним використанням своїх прав у межах та спосіб, передбачені КПК.
За таких обставин, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Зміст оскарженої ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись частиною 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3