ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/912/20
Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/763/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                   головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів: Губар В.С., Скрипки А.А.       
                                    секретар: Позняк О.М., Поклад Д.В.    
Позивач, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 
Відповідач, позивач за зустрічним позовом: 
ОСОБА_2 , яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди (суддя Логвіна Т. В.), ухвалене о 09 год. 11 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 15 березня 2021 року,      
                                    В С Т А Н О В И В:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 на Урядовому порталі Кабінету Міністрів України у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_3»; зобов`язати ОСОБА_2 не пізніше одного місяця від дати набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати вищевказану інформацію шляхом направлення письмового звернення на ім`я начальника УСР в Чернігівській області ДСР Національної поліції України (14001, м.Чернігів, вул.Івана Мазепи, 70), наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, у розмірі 150 000 грн. Позов мотивовано тим, що позивач з 07.11.2015 року перебуває на службі в Національній поліції України та знаходиться в званні майор моліції; з 28.10.2019 року займає посаду начальника 4-го відділу УСР в Чернігівській області ДСР Національної поліції України; згідно своїх посадових обов`язків займається боротьбою з організованими групами з ознаками корупції; діючих дисциплінарних стягнень не має. ІНФОРМАЦІЯ_5 року від ОСОБА_2 через Урядовий портал Кабінету Міністрів України - https://www.kmu.gov.ua/gromadskosti/zvernennya-gromadyan надійшло звернення, в змісті якого в тому числі було зазначено: «ІНФОРМАЦІЯ_6». Позивач вказує, що поширена інформація в даному зверненні є недостовірною та такою, що не відповідає дійності, в тому числі формує думку, що він тісно пов`язаний з корупційною діяльністю та вчиняє кримінально карні діяння, що безповоротно заплямувало честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах кола осіб, яким ця інформація була поширена. За доводами ОСОБА_1 , він взагалі не знайомий та ніколи не зустрічався з відповідачем. До того ж, до кола його посадових обов`язків не входить прийняття рішень щодо приватизації житла, тому, як наслідок, він не міг чинити будь-яких перешкод ОСОБА_2 , викладених у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Також вказує, що після надходження звернення щодо позивача було проведено службове розслідування, за результатами якого було встановлено, що факти, викладені в заяві відповідача, не відповідають дійсності. ОСОБА_1 вважає, що викладена відповідачем у зверненні інформація не є оціночним судженням, оскільки поширена у формі подачі фактів та первинним джерелом її поширення є сам відповідач. До того ж, звернення містить факт підозри позивача у вчиненні злочинів та зазначені в ньому твердження не є оцінкою дій позивача, а є викладенням конкретних відомостей. Крім того, ОСОБА_1 посилається, що внаслідок такого звернення він пережив та переживає душевні страждання, оскільки для нього, як поліцейського, який має тривалий стаж роботи, є начальником відділу та до цього був прикладом для своїх підлеглих та колег по службі, безпідставне звинувачення у вчиненні злочину стало підставою для постійного нервового напруження та стресу, отже діями відповідача принижена не тільки його честь, гідність та ділова репутація, а й завдано моральної шкоди.
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив припинити дії ОСОБА_1 і Національної поліції України, які порушують його право на складання та подання заяв про захист прав позивача до органів Національної поліції України; стягнути солідарно з відповідачів відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 140 000 грн. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 та його родину позбавлено конституційного права на житло, а також належного права безперешкодно користуватись своїм майном і права володіння ним. За доводами позивача за зустрічним позовом, було зроблено припущення та судження, що саме родина ОСОБА_3 , ОСОБА_16, ОСОБА_4 з іншими, ще не встановленими особами, могли вплинути на необґрунтованість відповіді по зверненню, що розглядалося Чернігівською ОДА. ОСОБА_2 посилається, що з метою захисту від можливих посягань з боку інших осіб та з метою реалізації конституційного права на звернення до державних органів, а не лише з метою поширення інформації, ним було вирішено в незаборонений спосіб звернутися до Національної поліції з письмовою заявою щодо відсторонення суб`єкта владних повноважень ОСОБА_1 , який, на думку ОСОБА_2 , міг впливати на затягування вирішення питання приватизації житлового фонду. За доводами позивача за зустрічним позовом, він весь час відчував та відчуває душевні страждання, яких зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та членів сім`ї, втратив нормальні життєві зв`язки, менше спілкується з оточуючими та відчуває стан депресії, з яким весь час бореться та докладає додаткових зусиль для організації свого життя.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 на Урядовому порталі Кабінету Міністрів України у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 про те, що: «ОСОБА_17»; зобов`язано ОСОБА_2 не пізніше одного місяця від дати набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати вищевказану інформацію шляхом направлення письмового звернення на ім`я начальника УСР в Чернігівській області ДСР Національної поліції України (14001, м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 70), наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_2 року через урядовий портал Кабінету Міністрів України мною, ОСОБА_2 , було направлено звернення, реєстраційний номер НОМЕР_3, в якому в т.ч. було зазначено, що: ОСОБА_18»; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію у розмірі 20 000 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2942 грн 80 коп. у відшкодування сплаченого судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що вказана у зверненні інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних). Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення), не пов`язаних з його професійною діяльністю. Суд погодився з тим, що опубліковані про позивача відомості, не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є образливими та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Також судом встановлено, що завдання відповідачу за первісним позовом моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю позивача не знайшли свого підтвердження, не надано доказів наявності моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між можливою шкодою і протиправним діянням позивача, не було доведено того, що внаслідок його дій він поніс втрати немайнового характеру.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_2 . Апеляційна скарга мотивована тим, що в основу первісного позову покладено абсолютно викривлений, спотворений, невідповідний тексту звернення текст. За доводами позивача за зустрічним позовом, наведене в оскаржуваному рішенні суду твердження йому не належить, він його не висловлював і не розповсюджував. ОСОБА_2 вказує, що судом було проігноровано, що його звернення від ІНФОРМАЦІЯ_2 року є його конституційним правом, в якому він не може бути обмежений. Також позивач за зустрічним позовом посилається, що ОСОБА_1 не доведено, а судом не досліджено поширення інформації та як було саме порушено особисті немайнові права позивача за первісним позовом. ОСОБА_2 зазначає, що значні моральні та матеріальні збитки, втрата часу, який він міг витратити для саморозвитку та для своєї родини, пов`язані з продовжуваними (а не тільки подачею первісного позову) діями та бездіяльністю відповідачів за зустрічним позовом призвели до моральних страждань. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач за первісним позовом вказує, що інформація, викладена відповідачем у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не є оціночним судженням, оскільки поширена у формі подачі фактів та первинним джерелом її поширення є сам відповідач. ОСОБА_1 вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що поширена ОСОБА_2 інформація, яка була викладена на Урядовому порталі Кабінету Міністрів України у його зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, реєстраційний номер НОМЕР_3, не є оціночним судженням, повністю відповідає змісту самого звернення та фактичним обставинам справи. Також позивач за первісним позовом посилається, що для надсилання звернення не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тому як наслідок ОСОБА_2 повинен нести відповідальність в порядку, передбаченому законодавством України. Дані обставини, за доводами ОСОБА_1 , в повній мірі підтверджуються тим, що до кола його посадових обов`язків не входить прийняття будь-яких рішень щодо приватизації житла, тому він не міг чинити ОСОБА_2 будь-яких перешкод, викладених у зверненні, і взагалі в жодному зі звернень ані ОСОБА_1 , ані будь-хто з його родини не є посадовими особами, які приймали рішення по таким зверненням чи були їх безпосередніми виконавцями. Крім того, позивач за первісним позовом зазначає, що звернення з його боку до суду за захистом своїх прав за своїм правовим змістом не є протиправним діянням та не може бути підставою для відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить покласти на ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції. 
По справі встановлено, що ОСОБА_1 займає посаду начальника відділу УСР в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, що підтверджується копією посвідчення (а.с.165 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_2 на сайті Урядового порталу за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_1 подав електронне звернення (реєстраційний номер НОМЕР_3) наступного змісту (зокрема): «ОСОБА_19...» (а.с.12 т.1).
За вказаним зверненням було проведено службове розслідування.
Згідно з висновком службового розслідування від 14 квітня 2020 року за зверненням ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року фактів причетності начальника 4-го відділу (боротьби з організованими групами з ознаками корупції) УСР в Чернігівській області майора поліції ОСОБА_1 до перешкоджань у приватизації житла, що за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає родина ОСОБА_2 та інших дій, про які вказує автор, не встановлено. Отже, відомості щодо можливих неправомірних, як на думку автора, дій начальника 4-го відділу (боротьби з організованими групами з ознаками корупції) УСР в Чернігівській області майора поліції ОСОБА_1 , викладені у зверненні ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2, не знайшли свого підтвердження (а.с.16-18 т.1).
З матеріалів справи вбачається наявність спору щодо житлового будинку АДРЕСА_1 .
Так, рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2012 року у задоволенні позовної заяви Чернігівського обласного державного центру експертизи сортів рослин з державною інспекцією охорони прав на сорти рослин Чернігівської області до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Зустрічну позовну заяву задоволено частково; визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , яка діє від свого імені та неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , такими, що мають право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 (а.с.73-78 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 21 лютого 2012 року скасовано рішення Чернігівського районного суду від 16 січня 2012 року в частині визнання за ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , права користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відмовивши їм в цій частині позову, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.79-80 т.1).
01 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся на Урядову гарячу лінію щодо порушення його права на приватизацію. У ході розгляду указаного звернення Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області встановлено, що службові особи ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»  навмисно затягують процес підготовки документів щодо передачі житлового будинку по АДРЕСА_1 у комунальну власність органу місцевого самоврядування в особі Новобілоуської сільської ради Чернігівського району, що унеможливлює подальшу приватизацію даного будинку (а.с.86 т.1). 
Також ОСОБА_2 у грудні 2018 року звертався на Урядову гарячу лінію щодо можливих неправомірних дій посадових осіб ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», Міністерства аграрної політики та продовольства України при вирішенні питання передачі житлового будинку до комунальної власності (а.с.87-88 т.1).
У січні 2020 року ОСОБА_2 звертався на Урядову гарячу лінію з питання щодо прийняття на баланс будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на що йому Департаментом житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Чернігівської обласної державної адміністрації було надано відповідь за №А-7/01-09 від 27 січня 2020 року за підписом директора ОСОБА_12 , виконавець ОСОБА_13 , про те, що передача в комунальну власність вказаного будинку може відбутися за згодою балансоутримувача відповідно до Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 06.11.1995 №891 (а.с.90 т.1).
Як зазначав у своїй позовній заяві ОСОБА_2 , вищевказана відповідь є абсолютно необґрунтованою, у зв`язку з чим ним було прийнято рішення знайти особу, яка могла спонукати виконавця листа до створення конфлікту. Під час перевірки декларації виконавця листа ОСОБА_14 ОСОБА_2 було встановлено, що дружина позивача за первісним позовом ОСОБА_15 працювала в тому ж департаменті, що і виконавець листа.
За доводами ОСОБА_2 , ним було зроблено припущення та судження, що саме родина, зокрема, ОСОБА_3 з іншими могли вплинути на необґрунтованість відповіді по зверненню.
Вирішуючи питання наявності підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).
Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснено, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, настає відповідальність, передбачена законодавством України.
Надаючи оцінку наявному в матеріалах справи зверненню ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з огляду на використання заявником у зверненні фрази «на мою думку» ним викладено не фактичні дані, а власні погляди, суб`єктивну думку щодо можливої причетності ОСОБА_1 в приховуванні та знищенні доказів протиправних дій. При цьому суб`єктивну думку не висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача за первісним позовом. Тобто ОСОБА_2 , скориставшись своїм конституційним правом, подав до органу державної влади звернення щодо діяльності посадових і службових осіб, в якому вимагав відсторонити від виконання обов`язків громадян, які, на його думку, зловживають службовим положенням. 
Таким чином, викладена у зверненні ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року інформація, яка є вираженням його суб`єктивної думки, є оціночним судженням і не може бути визнана недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , у зв`язку з чим є необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що опубліковані про позивача відомості, не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є образливими та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилався, що діями відповідача принижена не тільки його честь, гідність та ділова репутація, а й завдано моральної шкоди. Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, у задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено, то відповідно відсутні підстави і для відшкодування позивачеві за первісним позовом моральної шкоди.
У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_1 з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні його позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що додатковим рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Вказане додаткове рішення в апеляційному порядку сторонами не оскаржується.
Проте, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Враховуючи викладене, оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, додаткове рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2021 року втрачає силу.  
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 з посиланням на п.3 ч.2 ст.16 ЦК України просив припинити дії ОСОБА_1 та Національної поліції України, які порушують його право на складання та подання заяв про захист прав до органів Національної поліції України.
Проте, позивачем за первісним позовом не обґрунтовано, якими саме діями відповідачі порушують вказані права.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення - ч.2 ст.7 Закону України «Про звернення громадян».
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до Національної поліції України із заявами та скаргами, за наслідками розгляду яких заявнику надавалися відповіді (а.с.205-228 т.1). При цьому відсутні докази вчинення відповідачами за зустрічним позовом дій, направлених на порушення права ОСОБА_2 на складання та подання заяв про захист його прав.
Також у своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 завдання йому моральної шкоди обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 вибором неналежного способу захисту (цивільного позову), подаючи необґрунтовану позовну заяву, намагається позбавити позивача можливості реалізації конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, і вказує, що моральні страждання, пережитий біль та жаль відповідача за первісним позовом неспівставні з можливими та надуманими моральними стражданнями позивача за первісним позовом.
Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_1 скористався наданим йому правом на звернення до суду за захистом порушеного, на його думку, права на честь, гідність та ділову репутацію. При цьому відсутні підстави для висновку про обрання ним неналежного способу захисту.
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що у задоволенні зустрічного позову судом відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Проте, колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість зустрічного позову, у зв`язку з чим належить змінити підстави відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Відповідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5675 грн 40 коп. за апеляційний розгляд справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить покласти на ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, відсутні підстави для стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, понесених ним на стадії апеляційного провадження. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                                      
                                 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 .
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Змінити підстави відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5675 грн 40 коп. за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 7 липня 2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: