ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 р.	Справа № 440/5412/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції А.О. Чеснокова) від 29.12.2020 року по справі № 440/5412/20
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок позивачу грошової допомоги при звільненні з врахувавши суму щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 року, а також здійснити її виплату з урахуванням фактично виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . При звільненні позивачу була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога. Проте, відповідач при нарахування такої допомоги не врахував щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. З вказаним  позивач не погоджується у зв`язку з чим, звернувся з даним позовом до суду. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22 вересня 2010 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок грошової допомоги при звільненні з урахуванням суми щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22 вересня 2010 року, а також здійснити її виплату з урахуванням фактично виплачених сум.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що оскільки встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 винагорода має тимчасовий характер, тому вона не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога.Також посилається на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду із даним позовом.
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви, в яких просили провести розгляд справи за їх відсутності.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі – КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач проходив військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 25 від 24 січня 2018 року позивача, звільненого з військової служби у запас наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) № 492 від 18 грудня 2017 року, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 24 січня 2018 року та направлено на військовий облік до Кременчуцького ОМВК Полтавської області /а.с. 14/.
Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу, зокрема, одноразову грошову допомогу при звільненні.
Грошове забезпечення позивача на день звільнення складалось з: посадового окладу - 1060,00 грн., окладу за військовим званням - 125,00 грн., надбавки за вислугу років (40%) - 366,97 грн., надбавки за виконання особливо-важливих завдань (50%) - 642,20 грн., надбавка за таємність (15%) - 123,10 грн., надбавка за шифрувальну роботу (10%) - 82,07, премії (450%) - 3692,93 грн., щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% від грошового забезпечення - 34494,81 грн. /а.с. 16/.
Розмір одноразової грошової допомоги при звільненні позивача розраховано відповідачем виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, до складу якого враховано: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за виконання особливо-важливих завдань, надбавку за таємність, надбавку за шифрувальну роботу, премію /а.с. 19/.
12.08.2020року позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію, в якому просив повідомити, чи було включено у розмір грошового забезпечення, з якого проводиться розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду.
Листом від 08.09.2020року №518 відповідачем повідомлено, щомісячна додаткова грошова винагорода не включається для розрахунку вихідної допомоги.
Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки перед звільненням на підставі Постанови № 889 додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, відповідач протиправно не включив її до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зістаттею 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частин другої та третьої цієї статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За приписами частини четвертої вказаної статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Підпунктом 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 (далі - Постанова №889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення (пункт 2 Постанови №889).
На виконання постанови КМУ №889, 24.10.2016 року Міністерством оборони України видано наказ №550, яким затвердженоІнструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.
Пунктом 3 вказаної Інструкції становлено, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
Пунктом 8 Інструкції встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Разом з тим, здійснюючи розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.10.2018 року у справі № 820/3211/17, від 23.07.2020 у справі №240/5273/18.
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.07.2020 у справі №240/5273/18.
Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 6 лютого 2019 року (справа №522/2738/17) дійшла наступних висновків:
“Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.”.
Останні 24 місяці перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови КМУ № 889, нараховувалась та виплачувалась позивачу, що не заперечується відповідачем, а тому така складова не може вважатись одноразовою.
Оскільки  перед звільненням додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, нараховувалась та виплачувалась позивачущомісяця, що не заперечувалося та не спростовувалося відповідачем, підстави вважати таку винагороду одноразовим та нерегулярним видом грошового забезпечення відсутні.
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові  від 10.07.2020 по справі № 760/8406/16-а.
Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року по справі № 380/2427/20.
Також, колегія суддів враховує, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 вказано, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно не включено до складу грошового забезпечення, з якого нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889.
З приводу посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду колегія суддів зазначає, що в силу частини другоїстатті 233 Кодексу законів про працю України   у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно дорішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Оскільки виплата винагороди здійснюється за місцем проходження служби, тобто військової частини, з яким працівники перебувають у трудових правовідносинах, має характер обов`язковий та гарантується державою, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другоїстатті 233 КЗпП України.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок грошової допомоги при звільненні з урахуванням суми щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22 вересня 2010 року, а також здійснити її виплату з урахуванням фактично виплачених сум.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не впливають на правомірність висновків суду.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року по справі №440/5412/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  08.07.2021 року