ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Прокопенка О. Б.
в адміністративній справі № 9901/400/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним і скасування рішення за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2021 року (судді Дашутін І. В., Єресько Л. О., Жук А. В., Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М.)
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаємо окрему думку.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Розглянувши 01 липня 2021 року у судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі за її позовом до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення, Велика Палата Верховного Суду апеляційну скаргу залишила без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У цій справі судом було встановлено, що Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) рішенням від 05 листопада 2015 року № 819/0/15-15, законність якого перевірив і підтвердив суд (справа № 800/437/15), внесла до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за порушення присяги судді.
Верховна Рада України підтримала зазначене подання, прийнявши Постанову від 29 вересня 2016 року № 1604-VIII, якою звільнила суддю з посади. Однак парламент порушив процедуру прийняття цієї Постанови. Такого висновку дійшов Вищий адміністративний суд України і з цих підстав цей суд визнав її незаконною і скасував (постанова Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2017 року).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що внаслідок визнання незаконною і скасування судом Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1604-VIII цей акт не породжує жодних правових наслідків від часу його прийняття, а тому відповідне подання ВРЮ не може вважатися реалізованим, що обумовлює відновлення стадії його розгляду уповноваженим органом.
09 липня 2019 року ВРП, розглянувши матеріали подання про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, керуючись пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України, статтею 56, пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), статтею 115 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), ухвалила спірне рішення № 1821/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Велика Палата Верховного Суду встановила, що ВРУ листом від 08 лютого 2019 року № 04-29/04/314 надіслала до ВРП копію подання ВРЮ від 27 листопада 2015 року № 46/0/12-15 про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 за порушення присяги судді.
Станом на цей час рішення ВРЮ від 05 листопада 2015 року про внесення Верховній Раді Українивідповідного подання було чинним, відтак й обставини, які слугували підставою для висновку про наявність у діях цієї судді ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення її із цієї посади (така підстава була передбачена пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України в попередній її редакції, чинній на дату прийняття вказаного рішення ВРЮ), - встановленими (компетентним органом - ВРЮ), а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя (які в сукупності становлять порушення присяги) - обраним/застосованим.
Щодо строку застосування стягнення Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми законів України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) у редакції, чинній на момент вчинення суддею ОСОБА_1 дій, які ВРЮ розцінила як порушення суддею присяги, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
На переконання суду, запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що 05 листопада 2015 року, тобто в межах визначеного законом строку, ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1, прийняла рішення № 819/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді. Законність цього рішення констатував суд.
І саме з прийняттям ВРЮ цього рішення обставини, які слугували підставою для висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення її з цієї посади, є встановленими, а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя - обраним/застосованим.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що рішення ВРП про звільнення судді з посади, не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі, за своєю суттю таке рішення є кадровим.
Причини незгоди з висновками Великої Палати Верховного Суду
Вважаємо, що такий висновок Великої Палати Верховного Суду в частині щодо застосування строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не відповідає вимогам закону.
У ході розгляду справи встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею в лютому 2014 року.
До 27 лютого 2015 року строк, визначений у частині четвертій статті 87 Закону № 2453-VI, поширювався лише на дисциплінарні стягнення у виді догани. До набрання чинності відповідних змін до законів № 22/98 ВР та № 2453-VI, внесених Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», законодавство України не передбачало строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, і лише з набранням чинності змін до частини другої статті 32 Закону № 22/98 ВР було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 21 червня 2018 року у справі № 11-272сап18, від 21 червня 2018 року у справі № 11-78сап18, від 01 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (П/9901/311/18), строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Варто зазначити, що рішення ВРЮ від 05 листопада 2015 року було прийняте після внесення зазначених змін до законодавства (зміни до Закону № 22/98-ВР набрали чинності з 27 лютого 2015 року, нова редакція Закону № 2453-VI набрала чинності з 28 березня 2015 року), водночас оскаржуване рішення ВРП від 09 липня 2019 року прийняте після набрання чинності Законом № 1402-VIII, а тому повинні відповідати такому правовому регулюванню.
Строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення, передбачений Законом № 1402-VIII, і такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання про звільнення судді з посади.
Закон № 1402-VIII не встановлює будь-якого іншого строку притягнення судді до відповідальності, як наприклад, строк «реалізації» або «накладення» дисциплінарного стягнення. Отже, тлумачення частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII як строку, який обмежує у часі лише «застосування» дисциплінарного стягнення, але не обмежує в часі його «реалізацію», створює ситуацію правової невизначеності, яка безпосередньо пов`язана з порушенням гарантій суддівської незалежності та стандартів за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме права на повагу до приватного і сімейного життя.
Враховуючи, що законом, чинним на час прийняття рішення про звільнення позивачки з посади судді, передбачено трирічний строк застосування щодо судді дисциплінарного стягнення, відповідачу під час вирішення цього питання необхідно було застосувати цей строк, встановлений частиною одинадцятою статті 109 Закону № 1402-VIII.
Рішення ВРЮ було прийняте 05 листопада 2015 року, однак рішення про звільнення позивачки з посади судді ухвалене ВРП лише 09 липня 2019  року,і саме цим рішенням щодо неї застосовано дисциплінарне стягнення.
Отже, оскількинакладене стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивачки було застосоване саме оскаржуваним у цій справі рішенням, вважаємо, що трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня порушення присяги до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення. Таким рішенням у цій справі є саме рішення ВРП від 09 липня 2019 року № 1821/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, якщо рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Отже, застосовуючи до ОСОБА_1 такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з посади судді, відповідачу необхідно було також вирішити питання щодо дотримання передбаченого законом строку та мотивувати в цій частині прийняте рішення.
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що дисциплінарне стягнення щодо ОСОБА_1 застосовано після спливу передбаченого законом строку, однак в цій частині рішення відповідача не містить відповідних мотивів.
Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми законодавства, які їх регулюють, вважаємо, що, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач хоч і діяв на підставі та в межах визначених Конституцією та законами України повноважень, однак без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2021 року задовольнити, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2021 року скасувати, та прийняти нове рішення про задоволення позову.
 
Суддя:                                                                                    Т. О. Анцупова
В. В. Британчук                                 Ю. Л. Власов
Ж. М. Єленіна                                   О. Б. Прокопенко