Постанова  
Іменем  України
22 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 756/14637/18
провадження № 61-9943св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Ткачука О. С. (суддя-доповідач), 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Потапчук Зоя Анатоліївна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Олефір Олександр Олександрович, про визнання договору застави недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року, постановлену у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог  
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапчук З. А. (далі - приватний нотаріус                          Потапчук З. А.), приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Олефір О. О. (далі - приватний нотаріус Олефір О. О.), у якому просила визнати недійсним з моменту укладення договір застави, укладений 20 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07 листопада 2018 року                       № 1058, виданий приватним нотаріусом Потапчук З. А.
Позов обґрунтований тим, що 15 грудня 2010 року між нею та її батьком ОСОБА_4 були укладені договори дарування корпоративних прав у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вісак» (далі - ТОВ «Вісак»)  та Товаристві з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак» (далі - ТОВ «Творча майстерня «Вісак»), відповідно до умов яких ОСОБА_1 набула у власність по 70 % корпоративних прав цих товариств вартістю                            12 009 680 грн. та 13 090 000 грн., відповідно.
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними вказаних вище договорів дарування корпоративних прав. У результаті розгляду цієї справи Апеляційним судом м. Києва рішенням від 28 вересня 2016 року у задоволенні цього позову було відмовлено. Указане рішення було предметом перегляду Верховного Суду,  який постановою від 06 червня 2018 року залишив його без змін.
Однак, 18 травня 2018 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та                               ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичив грошові кошти з метою купівлі 33 % статутного капіталу ТОВ «Вісак» за ціною 5 704 134,74 грн та 70 % статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак» за ціною 13 090 000,00 грн.
20 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Потапчук З.А. за реєстровим                   № 499, відповідно до умов якого в якості забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики у заставу передається частка статутного капіталу ТОВ «Вісак» у розмірі 33 %, що становить                                 5 704 134,74 грн, та частка статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак» у розмірі 70%, що становить 13 090 000,00 грн.
07 листопада 2018 року приватним нотаріусом Потапчук З. А. вчинено виконавчий напис № 1058, яким звернуто стягнення на частку статутного капіталу ТОВ «Вісак» у розмірі 33 %, що становить 5 704 134,74 грн та частку статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак» у розмірі 70 %, що становить 13 090 000,00 грн в рахунок погашення заборгованості за договором застави, яка складає 18 794 134,74 грн.
Посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України  ОСОБА_1 просила визнати договір застави недійсним та визнати виконавчий напис від 07 листопада 2018 року таким, що не підлягає виконанню.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року  позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним з моменту його укладення договір застави, що укладений 20 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Потапчук З. А. 20 червня 2018 року за реєстровим № 499.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07 листопада 2018 року № 1058, вчинений приватним нотаріусом                             Потапчук З. А. 
Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки позбавлення відповідачами шляхом передачі у заставу належних їй корпоративних прав і подальше звернення стягнення на них шляхом вчинення виконавчого напису, поза її волею як власника, позбавило права володіти, користуватись та розпоряджатись належними їй корпоративними правами, що є порушення її права власності. 
Короткий зміст оскаржуваної ухвали апеляційного суду 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3  на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року  залишено без руху, з наданням їй десятиденного строку з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме надання оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 1 409, 60 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від                       28 січня 2021 року у вказаній справі визнано неподаною та повернуто заявнику.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не в повному обсязі сплатила судовий збір, визначений в ухвалі Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.              При цьому  ОСОБА_3 вказувала на те, що недоплатила судовий збір внаслідок помилки оператора банку, який здійснював перерахування коштів.
 
Доводи інших учасників справи
У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , у якій останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи  з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно зі статтею 129 Конституції України в редакції Закону від 02 червня 
2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.  
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі  - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці протягом тривалого часу дотримується послідовного підходу, відповідно до якого пункт 1 статті 6 Конвенції надає широкий спектр гарантій під час провадження в суді першої інстанції, однак не зобов`язує держав-учасниць засновувати суди апеляційної та касаційної інстанції.  Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина 
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення пункту 10 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року у взаємозв`язку з положеннями пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 293 ЦПК України 2004 року).
З указаного вище слідує, що апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України та закріплених у статті 17 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що у даній справі суд апеляційної інстанції позбавив заявника доступу до суду, зокрема до перегляду оскаржуваного ним рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, про це свідчить наступне.
Частиною другою  статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених  статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
За змістом частин першої - другої  статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.  В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3  на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року залишено без руху з наданням їй десятиденного строку з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме надання оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі                      1 409,60 грн.
На виконання вимог ухвали суду ОСОБА_3 сплатила судовий збір у сумі                    1 406,60 грн, про що свідчить квитанція від 20 квітня 2021 рок, оригінал якої  вона направила на адресу Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від                       28 січня 2021 року у вказаній справі визнано неподаною та повернуто заявнику. 
Указана ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_3 не в повному обсязі сплатила судовий збір, визначений в ухвалі суду від 02 квітня 2021 року.
Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо незаконності постановлення такої ухвали, вважає їх обґрунтованими, оскільки за загальним правилом суд може продовжити встановлений строк для вчинення процесуальних дій, зокрема для усунення недоліків апеляційної скарги. 
З огляду на незначну суму  недоплати судового збору за подання апеляційної скарги - 3 грн, суд апеляційної інстанції мав би врахувати це і вирішити  питання щодо можливості продовження ОСОБА_3 строку для усунення недоліків апеляційної скарги. Проте суд апеляційної інстанції з формальних причин постановив ухвалу про повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 . 
Враховуючи наведені вище положення Конституції України, практику ЄСПЛ колегія суддів вважає, що повернення з цих підстав апеляційної скарги                    ОСОБА_3 , не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність права останньої на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                А. І. Грушицький 
 А. А. Калараш
 Є. В. Петров
                                                                                                             О. С. Ткачук