КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 вересня 2021 року  місто Київ.
Справа 465/155/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11985/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді        Желепа О.В.
суддів                             Кравець В.А., Кирилюк Г.М.,
секретар судового засідання Міщенко Н.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 нарішення  Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року ( у складі судді Притули Н.Г., повний текст рішення складено 07.04.2021 року)
 в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Борен-А» до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
14 січня 2019 року до Франківського районного суду м.Львова надійшла зазначена позовна заява. 29.07.2019 року вказана справа передано до Шевченківського районного суду м.Києва на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 04.07.2019 року.
В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 10.12.2019 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 1 731 051,78 грн. як безпідставно набуті кошти.
Вимоги обгрунтовані тим, що на картковий рахунок відповідача були перераховані кошти в загальній сумі 2 171 520,00 грн. із призначенням платежу «безвідсоткова поворотна фінансова допомога згідно договору позики №ФД-04/01 від 01.04.2013 року» з яких відповідач повернув кошти в загальній сумі 440 468,22 грн. Як зазначає позивач, відповідач працював на посаді директора ТОВ «Борен-А» з 15.10.2012 року по 02.03.2016 року. З тексту договору на підставі якого було здійснено перерахування коштів вбачається, що від імені ТОВ «Борен-А» договір підписаний заступником директора з правових питань Левковичем Ю.В. на підставі довіреності від 29.03.2013 року. В той же час у позивача відсутня зазначена довіреність.
Згідно з п.10.8.2 Статуту ТОВ «Борен-А» встановлене обмеження у праві директора розпоряджатись майном (коштами) Товариства. Рішення загальних зборів учасників ТОВ «Борен-А» щодо надання відповідачу 1 731 051,78 грн. відсутні. А тому між ТОВ «Борен-А» та відповідачем не було укладено договору позики.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, проте такі вимоги проігноровані. А тому на підставі положень статей 530 та 1212 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 1 731 051,78 грн. (різниця між отриманими коштами та повернутими).
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Борен-А» до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Борен-А» грошові кошти в сумі 1 731 000 (один мільйон сімсот тридцять одну тисячу п`ятдесят одну) гривну 78 копійок та 25 965,78 грн. судового збору.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від07 квітня 2021 року заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Борен-А» - Нестеренко Євгенії Петрівни про виправлення описки в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року - задоволено.
Виправлено описку в другому абзаці резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22.03.2021 року, а саме вірно зазначити в числовому розрахунку суму: «1731051,78 грн.», замість помилково зазначеної суми в числовому розрахунку «1731000,78 грн.».
 
Не погоджуючись з таким рішенням, 23 червня 2021 року згідно поштової  відмітки,  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подалаапеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду в частині не застосування позовної давності є неправомірними.
 
 Вказує, що позивач не міг не знати про порушення свого права ще у 2013 звітному році, оскільки останній платіжний документ, яким підтверджується безпідставне перерахування коштів позивачем датований - 21.06.2013 року. Тобто, початок перебігу позовної давності щодо повернення безпідставно отриманих кошів, на думку відповідача, слід рахувати на наступний день від вказаної дати, а саме - з 22.06.2013 року.  Таким чином, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки при заявлені даних позовних вимог Позивачем пропущено строк позовної давності, про що заявлено відповідачем.
 
Посилається на аналогічну  правову позицію про застосування норм матеріального права, викладену в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012 та від 06.06.2018 у справі № 915/1622/16.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на те, що рішення є законним, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки з часу звільнення відповідача з посади директора до подачі позову не минуло трьох років.
В судове засідання відповідач та його адвокат  Горголь І.С., яка підписала апеляційну скаргу до апеляційного суду не з`явились. Про дату судового засідання відповідач повідомлений через його адвоката на електронну адресу останньої, яка вказана в загальному реєстрі адвокатів, та на яку адвокатом була отримана ухвала суду про усунення недоліків і виконана. Тобто, електронна адреса є актуальною, а тому колегія дійшла висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 доводи скарги не визнала просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Задовольняючи позовні вимоги та, стягуючи з  ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Борен-А» грошові кошти в сумі 1731051,78 грн. (один мільйон сімсот тридцять одну тисячу п`ятдесят одну) гривну 78 копійок , суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.
Встановлено, що ОСОБА_2 з 15.10.2012 року по 02.03.2016 року займав посаду директора ТОВ «Борен-А».
 01.04.2013 року між ТОВ «Борен-А» в особі заступника директора з правових питань Левковича Володимира Юрійовича, що діяв на підставі довіреності від 29.03.2013 року (далі - Позикодавець) та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений договір позики №ФД-04/1 за умовами якого Позикодавець надає Позичальнику позику у розмірі 1 000 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути позику у строк до 01.04.2016 року.
В подальшому грошові кошти були зараховані на банківських рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , відкритих в ПАТ ПУМБ платіжними дорученнями із призначенням платежу «безвідсоткова поворотна фінансова допомога згідно договору позики №ФД-04/01 від 01.04.2013 року»:
-№666 від 03.04.2013 року в сумі 421 520,00 грн.
-№879 від 19.04.2013 року в сумі 200 000,00 грн.
-№1951 від 21.06.2013 року 1 550 000,00 грн.
А всього перераховано коштів на загальну суму 2 171 520,00 грн. Зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 також підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача наданого на виконання ухвали суду про витребування доказів. Факт перерахування коштів не заперечує і відповідач.
Враховуючи, що договір укладений на суму 1 000 000,00 грн., проте фактично було перераховано на його виконання 2 171 520,00 грн., суд визнавав обов`язковою явку відповідача для надання відповідних пояснень, оскільки саме за його цифровими підписами були перераховані зазначені кошти. Проте відповідач в судові засідання не з`явився, особистих пояснень  з цього приводу не надав.
Крім того в судовому засіданні встановлено та визнається кожною із сторін, що на виконання умов договору 31.07.2015 року відповідач повернув грошові кошти в сумі 240 268,22 грн. та 04.09.2015 року - в сумі 200 000,00 грн., а всього 440 268,22 грн.
Листом від 16.01.2017 року директор ТОВ «Борен-А» звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернення в семиденний строк з моменту отримання цієї вимоги грошових кошти в сумі 1 731 051,78 грн. наданих на виконання договору від 01.04.2013 року.
Вимога отримана ОСОБА_2 24.01.2017 року.
Аналогічний лист був направлений ОСОБА_2 20.02.2017 року та отриманий відповідачем 28.02.2017 року.
Відповідач на вказані вимоги не відреагував, кошти не повернув.
Позивач звертаючись до суду з позовом зазначав, що договір від 01.04.2013 року є неукладеним, оскільки від імені ТОВ «Борен-А» підписаний неуповноваженою особою та загальні збори ТОВ «Борен-А» не погоджували укладення договору на безпроцентну фінансову допомогу на суму понад 1 мільйон гривень.
Стаття 241 ЦК України визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Згідно з положеннями пункту 10.8 Статуту ТОВ «Борен-А», директор Товариства без попереднього письмового дозволу Загальних зборів Учасників Товариства не має права укладати від імені Товариства договори (угоди), одноразова сума яких перевищує 1 000 000,00 грн.
 Під час розгляду справи судом було встановлено, що директор з правових питань Левкович Володимир Юрійович не мав повноважень на підписання договору від імені ТОВ «Борен-А», а не підписав його з перевищенням повноважень, тому суд вважав що до правовідносин які виникли між сторонами не підлягають застосуванню положення визначені статтею 241 ЦК України.
Діюче законодавство не пов`язує неукладеність правочину у випадку, якщо договір від імені юридичної особи підписано неуповноваженою особою, або особою яка діяла з перевищенням повноважень, так як в даному випадку порушені положення ч.2 ст.203 ЦК України як зазначає позивач та у відповідності до положень статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до висновку експерта №1540-1541 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, який складено 19.03.2020 року судовим експертом Луганського відділення Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз,  встановлено що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі позики №ФД-04/1 від 01.04.2013 року в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» в графі «Позичальник» в ряду « ОСОБА_2 » виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 .
Проте вказана обставина не впливає на вирішення питання про укладення договору, оскільки вона стосується дійсності/недійсності правочину.
В той же час, враховуючи що ні позивач ні відповідач не звертались до суду із вимогами про визнання договору недійсним, відповідно до ст.1046 ЦК України договір є укладений з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином з врахуванням вищенаведених обставин, суд встановив, що договір позики від 01.04.2013 року є укладеним, суду не надано доказів, що він визнаний недійсним, відповідач на виконання вказаного договору не повернув отримані в позику кошти, тому суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 559 531,78 грн. (різниця між отриманої позики в сумі 1 000 000,00 грн. та повернутими коштами в сумі 440 468,22 грн.).
Крім того, суд встановив, що грошові кошти в сумі 1 171 520 грн., які отримані відповідачем понад 1 000 000,00 грн., визначені умовами договору позики є безпідставно отриманими відповідачем, а тому підлягають сятгеннню з відповідача, як безпідставно отримані кошти.
Всього до стягнення за не виконання договору та як безпідставно-отримані кошти суд присудив суму  1 731 051,78 грн. (1 171 520,00 грн. + 559 531,78 грн.).
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.
Доводи апеляційноі скарги, щодо не застосування судом строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частина 1 ст.261 ЦК України зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене право та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний суд України зауважив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач зазначає в позові, що йому не було відомо про існування договору позики до здійснення перевірки новим директором, після звільнення ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, 20.02.2017 року відбулись загальні збори учасників ТОВ «Борен-А», що підтверджується протоколом №20/02/17-1. Як слідує з протоколу, після повідомлення ОСОБА_4 (на той час директор ТОВ «Борен-А») про перерахування на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів на підставі договорів позики на загальну суму 2 501 520,00 грн. та відсутності рішення Загальних зборів Учасників Товариства щодо надання ОСОБА_2 позики у вказаному розмірі,  було прийнято рішення про зобов`язання ОСОБА_2 повернути грошові кошти Товариству та уповноважено директора ТОВ «Борен-А» Фастовця В.І. вжити інших заходів задля погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Товариством. Крім того, визнано дії ОСОБА_2 , як учасника Товариства, такими, що шкодять інтересам Товариства, оскільки невиконання грошових зобов`язань перед Товариством негативно відображається на фінансовому стані Товариства.
Відповідач не надав суду доказів, що учасники Товариства були обізнані про отримання ним грошей від Товариства в сумі 2 171 520,00 грн.
А тому суд вірно встановив, що позивач строк позовної давності, звернувшись з позовом в січні 2019 року,  не пропустив.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне, що на підприємстві в бухгалтерії увесь час знаходився договір, щодо отримання безпроцентної позики, строк його виконання вказувався 2016 роком. Тобто право вимоги за договором у позивача наступало лише в 2016 році.  Щодо безпідставно отриманих коштів, то суд вірно встановив, що платіжні документи про перерахування коштів на власний рахунок підписував електронним підписом сам відповідач, відповідно до його звільнення, та перевірки фінансової діяльності підприємства позивач не мав можливості встановити вказану обставину, оскільки про такі дії відповідач не повідомляв учасників товариства. Крім того, до звільнення відповідача, лише він міг уповноважити будь-яку особу на звернення до суду з позовом про стягнення з нього грошей.
Звільнений відповідач був в березні 2016 року, а за захистом своїх прав позивач звернувся до суду в м. Львові в січні 2019 року, тобто в межах трирічного строку з того часу коли мав змогу довідатись про порушені права.
Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що розглядаючи спір суд першої інстанції неналежно з`ясував обставини, оскільки в межах доводів позову суд повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення  Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови  складено 10 вересня 2021 року.
Головуючий                                                                                              О.В. Желепа

Судді:                                                                                                        В.А. Кравець

                                                                                                                   Г.М. Кирилюк