ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/11952/18                          Головуючий у 1-й інстанції: Клименчук Н.М.
                                                                                     Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  21 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                    Василенка Я.М.,
суддів                              Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.01.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, -
                                           В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною відмову відповідача у виконанні рішення Апеляційного суду Донецької області від 29.11.2017 № 243/6695/17.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.01.2021 позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна казначейська служба України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02.10.2017 № 243/6695/17 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29.11.2017 № 243/6695/17 рішення суду першої інстанції скасовано та позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом в сумі 942 590, 50 грн. шляхом стягнення вказаної суми з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Слов`янським міськрайонним судом Донецької області на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області № 243/6695/17 видано виконавчий лист від 16.01.2018.
Позивачем направлено заяву про виконання виконавчого листа від 16.01.2018 № 243/6695/17 до Державної казначейської служби України.
Листом від 08.02.2018 № 5-08/1085-2460 відповідач повернув зазначений виконавчий лист без виконання.
Позивачем оскаржено дії відповідача щодо повернення виконавчого листа до Державної казначейської служби України. За результатом розгляду скарги відповідачем направлено позивачу лист від 03.03.2018 № 508/1576/3860, яким повідомлено, що питання виконання рішення буде вирішено після законодавчого врегулювання порядку і механізму, необхідних для забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.
Вважаючи відмову відповідача у виконанні рішення Апеляційного суду Донецької області від 29.11.2017 у справі № 243/6695/17 протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не може бути позбавлений можливості на відшкодування матеріальної шкоди з огляду на відсутність джерела коштів на відшкодування такої шкоди або відсутність запланованих видатків на відшкодування шкоди. 
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що до спірних правовідносин не застосовується Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Наголошує, що видатки на відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом не передбачені. При цьому, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Вказує, що Казначейство вживає всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа про стягнення коштів на користь позивача.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901) Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно частин 1 та 2 статті 3 Закону № 4901 виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 4 Закону № 4901 перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Положеннями пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 встановлено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли:
1) виконавчий документ: не підлягає виконанню органом Казначейства; подано особою, що не має відповідних повноважень; пред`явлено до виконання з пропущенням установленого строку; не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження»;
2) судове рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;
3) боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;
5) стягувач узгодив відсутність зазначеної у виконавчому документі суми залишку невідшкодованого податку на додану вартість;
6) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;
7) суми коштів, зазначені у виконавчому документі, перераховані боржником стягувачу;
8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;
9) протягом місяця з дня звернення до стягувача для отримання додаткових відомостей для виконання рішення про стягнення коштів ним не надано таких відомостей органу Казначейства;
10) рішення про стягнення коштів з одержувача бюджетних коштів не відповідає заходам, передбаченим бюджетною програмою;
11) наявні інші передбачені законом випадки.
З систематичного аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що держава зобов`язана виконувати рішення суду, які набрали законної сили у добровільному порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення суду, яке набрало законної сили, натомість відповідач рішення не виконав, повідомивши про неможливість його виконання з підстав невизначеності джерела і порядку відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.
Як вже було зазначено вище, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29.11.2017 № 243/6695/17 вирішено відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом в сумі 942 590, 50 грн. шляхом стягнення вказаної суми з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Відповідач був стороною у справі № 243/6695/17, під час розгляду якої судом встановлювались підстави та способи відшкодування матеріальної шкоди позивачу.
При цьому, доказів звернення відповідача із клопотаннями про роз`яснення або зміни способу виконання рішення суду останнім надано не було.
Також, колегія суддів враховує те, що на момент звернення позивача із заявою про виконання судового рішення та станом на дату повернення виконавчого листа, виданого 16.01.2018 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, було відсутнє рішення про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Донецької області № 243/6695/17.
Ухвалу про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Донецької області № 243/6695/17 постановлено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду 02.03.2018, тобто після безпідставного повернення відповідачем виконавчого листа від 16.01.2018 № 243/6695/17 без виконання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач в порушення вимог Конституції України та Закону України «Про гарантії виконання судових рішень» не виконав рішення суду, що набрало законної сили, а також не намагався вчинити дії щодо його виконання, а тому такі дії є протиправними, що вірно було встановлено судом першої інстанції.
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вказав, що положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, не передбачено підставу для відмови у виконанні рішення суду з підстав невизначеності джерела і порядку відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.
Таким чином, позивач не може бути позбавлений захисту своїх прав та відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку із відсутністю правового механізму захисту його прав.
Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 638-IV відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не може бути позбавлений можливості на відшкодування матеріальної шкоди з огляду на відсутність джерела коштів на відшкодування такої шкоди або відсутність запланованих видатків на відшкодування шкоди.
Таким чином, беручи до уваги зазначені вище правові норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта, що Казначейство вживає всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа про стягнення коштів на користь позивача, оскільки доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.
Також суд апеляційної інстанції вказує на помилковість доводів апелянта, що до спірних правовідносин не застосовується Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки ст. 1 даного Закону встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання, тобто регулює правовідносини даної справи.
При цьому, посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 не приймаються колегією суддів, оскільки в зазначеному рішенні вказано, що сфера правового регулювання не стосується (не охоплює) правовідносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом із тим, в межах розгляду даної справи, ставилось питання відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, тобто розглядається обов`язок відповідача виконати рішення суду, яке не було ухвалено на підставі норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
При цьому, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).   
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.01.2021 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                Ганечко О.М. 

                                                                                          Кузьменко В.В.