ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/5961/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Жук Р.В.) у справі №340/5961/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  про визнання протиправними та зобовязання вчинити певні дії,- 

                                               ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (08.09.2017) по день фактичного розрахунку (15.12.2020), виходячи з грошового забезпечення за останні два повних календарних місяця перед звільненням та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня (08.09.2017 р.) по день фактичного розрахунку (15.12.2020), виходячи з грошового забезпечення за останні два повних календарних місяця перед звільненням. 
          В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при його звільненні відповідачем проведено з ним розрахунок не в повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення. Тому, вважає, що відповідачем порушено законодавство про працю, відтак звернувся до суду із цим позовом.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2017 року по 14.12.2020 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з 09.09.2017 року по 14.12.2020 року, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком та з подальшим утриманням з належного до виплати середнього заробітку встановлених законодавством податків та обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення,  у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на правовідносини військовослужбовців, що виникають із проходження військової служби. Отже, позовні вимоги є протиправними та не підлягають задоволенню.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Сторони повідомлені про день розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане 06 лютого 2015 року, проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 34-рс від 08.09.2017 р. позивача звільнено з військової служби за п «ї» ч.8 (які в особливий період проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився) ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №34-рс від 08.09.2017 р. позивача звільнено з військової служби за п.«ї» ч.8 (які в особливий період проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився) сі.20 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира Військової частиш НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 242 від 08.09.2017 р. позивача виключено зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення (а.с.8).
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду по справі № 340/1953/20 від 14.09.2020 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України стосовно проведення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 08 вересня 2017 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 вересня 2017 року (а.с.34-35).
Судом встановлено, що індексації грошового забезпечення була виплачена відповідачем на корись позивача 15.12.2020 року, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку (а.с.9).
Вважаючи, що сума відповідної грошової компенсації виплачена невчасно, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції задовольняючи позов частково дійшов висновку, що достатнім способом захисту порушеного права позивача на отримання ним грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок у період з 09.09.2017 по 14.12.2020, яке, як встановлено судом, безпідставно не виплачено відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частинами 1-4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011 -XII     встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
У частині першій     статті 1 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).
Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою     статті 95 КЗпП України.
Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).
Відповідно до     ст.1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення"  (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ч. ч.1, 6 ст. 2, ч.1 ст. 4 Закону № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка).
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст. 9 Закону)
Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) покладається на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та організаційно-правової форми юридичної особи.
Частиною 2  ст. 5 Закону №1282-ХІІ   передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до законодавства має бути    обов`язково нарахована та виплачена.
Разом з цим, предметом судового контролю у цій справі є невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні компенсації за не своєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Отже, не проведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Факт невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджений рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі №340/1953/20.
Таким чином, судовим рішенням встановлено, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме індексацію грошового забезпечення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що способом захисту порушеного права позивача на отримання ним грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок у період з 09.09.2017 по 14.12.2020, яке, як встановлено судом, безпідставно не виплачено відповідачем, є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком та з подальшим утриманням з належного до виплати середнього заробітку встановлених законодавством податків та обов`язкових платежів.
Таким чином, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі №340/5961/20   – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак