ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2021 року          м.Дніпро         Справа №  912/358/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),
суддів: Дарміна М.О., Чус О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС" на рішення  Господарського суду Кіровоградської області від 07.04.2021, ухвалене суддею Тимошевською В.В., м. Кропивницький, повний текст якого підписаний 07.04.2021, у справі   №912/358/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС", 50106, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Фабрична, 3/7      
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "АНРО", 27406, Кіровоградська область, м. Знам`янка. вул. Калинова, 111, кв. 18
про     стягнення 36 209,36 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС" (надалі - ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС", позивач) звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "АНРО" (надалі - ТОВ "Виробнича компанія "АНРО", відповідач) про   стягнення заборгованості в розмірі 36 209,36 грн, з яких: 28 215,00 грн основного боргу, 1 003,98 грн  3% річних, 1410,77 грн інфляційних та 5 579,61 грн пені, з покладенням на відповідача судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки  № 024 від 13.07.2018 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, що є підставою для нарахування позивачем відповідачу штрафних санкцій (пені), інфляційних втрат та відсотків річних згідно зі ст.625 ЦК України та на підставі п.5.4 договору.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області  від 07.04.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, нез"ясування обставин справи, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Крім того, апелянтом подане клопотання про поновлення строку на подання доказів та поданий додатковий доказ – товарно-транспортну накладну №Р2175 від 18.11.2019, копію договору № 6 від 01.08.2019, копію листа на адресу ПП "Мідас КР Легіон" від 22.03.2021 та копію відповіді цього підприємства від 06.04.2021. 
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції  здійснив хибні висновки стосовно не направлення разом з товаром супровідних документів на товар, оскільки в графі 8 товарно-транспортної накладної зазначена видаткова накладна №2175 від 18.11.2019, яка і була передана через перевізника відповідачу разом з товаром. 
Також апелянт наголошує, що при поданні позовної заяви не зміг надати копію товарно-транспортної накладної з підписом водія, оскільки не мав її у розпорядженні і припустив, що вона втрачена або помилково направлена разом з вантажем відповідачу, втім на дату подання апеляційної скарги позивач має в розпорядженні оригінал товарно-транспортної накладної №Р2175 від 18.11.2019, копію якої, з відповідним клопотанням про поновлення строку на подання доказів, надав суду апеляційної інстанції.
Звертає увагу, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про належне виконання зобов"язань за договором в частині поставки товару з боку позивача, до яких суд першої інстанції поставився скептично та визнав їх недостатніми для підтвердження поставки товару.
Зауважує, що у відзиві на позов, який до речі не прийнятий судом через подання його зі спливом строку, встановленого судом, відповідач наголошував на прийнятті товару за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019 частково, а саме відмови у прийнятті товару за позицією – "Круг Ф 6,5 мм А240С МІРА 6 м" на суму 28 215 грн, зважаючи на його неналежну якість. В той же час, відповідачем жодним доказом не доведено своїх тверджень, зокрема ні акту про невідповідність товару за якістю, ні доказів повернення цієї частини товару останнім суду надано не було. 
Посилаючись на норми податкового законодавства, зокрема п.201.10 ст.201 і ст.201.7 Податкового кодексу України, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки податковій накладній №97 на суму 127 056,00 грн, яку позивач зареєстрував належним чином у Єдиному реєстрі податкових накладних та за якою позивачем для відповідача сформовано податковий кредит в сумі 21 176 грн, яким останній і скористався, не надсилаючи будь-яких заперечень, як не надав суду доказів корегування своїх зобов"язань на суму не отриманого товару, як то передбачено п.192.1.2 ст.192 Податкового кодексу України, що також підтверджує реальне проведення господарської операції  та належне виконання позивачем зобов"язань з поставки обумовленого сторонами товару.
Апелянт не погоджується з висновками суду, зробленими за наслідками оцінки доказів часткової оплати товару відповідачем за спірною видатковою накладною. Зокрема, судом при порівнянні суми оплати та виду і ціни зазначеного у видатковій накладній товару здійснене припущення, що оскільки сума оплати відповідача відповідає позиціям товару у накладній №1, 2, 4, то товар за позицією №3 на суму 28215,00 грн відповідач не отримував і неоплата цієї позиції товару є прямим свідченням цього. 
Натомість зауважує, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватись достовірними доказами, дослідженими судом. 
Також апелянт не погоджується з неприйняттям судом, як доказом акту звірки розрахунків між сторонами станом на 16.09.2020, підписанням якого відповідачем фактично визнана наявна заборгованість в сумі 28215,00 грн, яка відображена у акті як початкове сальдо. Наявної суми заборгованості відповідач не спростував, а також не надав доказів її  погашення після підписання акту звірки. 

Відповідач у відзив на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, посилаючись на його відповідність нормам законодавства, зауважує, що не може погодитись із позицією позивача щодо поставки товару у повному обсязі та вказує на неотримання товару, зазначеного у видатковій накладній №2175 від 18.11.2019, а саме – Круг Ф6,5 мм А240С МІРА на суму 28215,00 грн., про що свідчить відсутність підпису на видатковій накладній №2175 від 18.11.2019 та на товарно-транспортній накладній №Р2175 від 18.11.2019. Посилаючись на норми ст.670 ЦК України, вважає, що не може повернути товар, який у нього відсутній та не зобов"язаний здійснювати оплату товару, який фактично відсутній у відповідача. 
Звертає увагу, що на момент написання відзиву не отримував від позивача копію товарно-транспортної накладної, якою підтверджується факт передачі відповідного товару, а саме - Круг Ф6,5 мм А240С МІРА на суму 28215,00 грн; погоджується з висновком суду першої інстанції, що додана позивачем копія товарно-транспортної накладної, в якій відсутній підпис водія або експедитора про прийняття вантажу чи відмітки про здійснення вантажно-розвантажувальних операцій, не може свідчити про передачу товару відповідачу. Також у вказаній ТТН відсутні відмітки в розділі супровідні документи на вантаж, що, на думку відповідача, ставить під сумнів твердження позивача про передачу всіх документів відповідачу через перевізника. 
Наполягає на тому, що суд першої інстанції в ухвалі від 12.03.2021 зобов"язав позивача надати письмові пояснення щодо фактичного отримання всього товару відповідачем за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019, з урахуванням відсутності підпису відповідальної особи і печатки підприємства відповідача на накладних, але, за твердженням відповідача, позивач протягом розгляду справи так і не надав підписану товарно-транспортну накладну, як і не надав її до апеляційної скарги.
Звертає увагу суду на процесуальні строки щодо подання доказів у справі і вважає, що оскільки позивачем такий строк пропущений, а жодних клопотань про поновлення цього строку із зазначенням поважності підстав такого пропуску не надходило, а відповідачем товарно-транспортна накладна не підписувалась, то останній взагалі має сумніви в реальності існування такої ТТН. 
Наголошує на тому, що товарно-транспортна накладна лише засвідчує факт здійснення і розмір витрат на перевезення вантажу, втім не може засвідчувати факт здійснення господарської операції з поставки товару (такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №911/991/19).
Щодо доводів позивача про підтвердження поставки товару через наявність оформленої податкової накладної, то відповідач їх відхиляє, оскільки реєстрація податкової наклданої не підтверджує факту постачання товару; крім того, зауважує, що у разі, якщо ціна, кількість, асортимент товару були змінені, повернуті тощо, то Постачальник (позивач) зобов"язаний зареєструвати розрахунок коригувань до податкової накладної №97, чого останнім зроблено не було, а відповідач самостійно не може зменшувати податковий кредит, як і наголошувати позивачу про реєстрацію відповідних коригувань.
Щодо наявності акту звірки між сторонами, то відповідач вказує на те, що такий документ  не є первинним, тому не може бути доказом заборгованості за договором поставки №024 від 13.07.2018.  

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021, справу №912/358/21 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Антонік С.Г., Березкіна О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.05.2021 (колегія суддів у складі: головуючий Іванов О.Г. (доповідач), Антонік С.Г., Березкіна О.В.) скаржнику відновлено строк для подачі апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.04.2021 у справі № 912/358/21; зупинено дію рішення на час розгляду апеляційної скарги; з урахуванням ціни позову справу вирішено розглядати в письмовому провадженні, без повідомлення (виклику) сторін; сторонам наданий строк для подання відзиву, заяв, клопотань.
21.07.2021 розпорядженням керівника апарату суду відповідно до пункту  2.4.6  Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №912/358/21 у зв`язку з  відпусткою суддів Березкіної О.В., Антоніка С.Г.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021, справу №912/358/21 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Дармін М.О., Чус О.В., які ухвалою суду від 22.07.2021 прийняли справу до свого провадження. 

Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.         
13.07.2018 між ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС" (Постачальник) та ТОВ "Виробнича компанія "АНРО" (Покупець) укладено договір поставки № 024 (далі - Договір, а.с. 8-9), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник прийняв на себе зобов`язання передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість.
Асортимент, одиниця виміру та кількість товару, що поставляється за даним Договором, строки та умови його поставки, ціна, порядок і строки оплати, визначаються Сторонами в рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або специфікаціях, які є його невід`ємними частинами (п. 1.2 Договору).
Пункт 4.1. Договору передбачає, що в разі, якщо умови Інкотермс вступають в протиріччя з умовами Договору, умови Договору мають пріоритетну силу.
У пункті 2.4. Договору передбачено, що після виїзду транспортного засобу, наданого покупцем, зі складу Постачальника, останній не несе відповідальність за збереження товару, який перебуває в дорозі, і не приймає претензії щодо кількості та якості відпущеного товару. 
Відповідно до п. 4.4 Договору та п. 4 Специфікації, моментом поставки партії товару вважається дата видаткової накладної Постачальника, яка повинна відповідати фактичній даті передачі товару. Під час передачі Покупцю товару, Постачальник надає на відвантажений товар наступні документи: рахунок - фактуру, видаткову накладну, копію сертифікату заводу виробника (за вимогою).
Згідно з пунктом 4.7. Договору, право власності на товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі/втрати товару переходить від постачальника до Покупця в момент передачі товару, про що свідчить документ про передачу товару - видаткова накладна, підписана уповноваженим представником Покупця.
За пунктом 3.2. Договору, розрахунки за відповідну партію товару здійснюється Покупцем в національній валюті України (гривня) у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Постачальника згідно отриманим рахункам-фактурам протягом одного банківського дня на умовах 100 % попередньої оплати (п. 3.2 Договору).
Пунктом 5.4 договору сторони узгодили, що за прострочення виконання зобов"язання з оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені до моменту фактичної оплати. Сторони, відповідно до ст.259 ЦК України, домовились, що строк нарахування та стягнення пені становить 3 (роки). 
У пункті 8.1 Договору визначено, що договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2018, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх виконання сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього Договору, він автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих же умовах.
18.11.2019 між ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС" та ТОВ "Виробнича компанія "АНРО" підписано специфікацію №Д0000002175 (далі - Специфікація), відповідно до якої Постачальник передає, а Покупець приймає наступний  товар: дріт ОК Ф0,4 мм (по 0,3) кількістю 3,105 т вартістю 12 375 грн на суму 38 424,37 грн, дріт ОК Ф5,0мм (по 0,3) кількістю 0,605 т вартістю 12375 грн на суму 7486,88 грн, круг ф 6,5 ММ А240С міра 6 м кількістю 1,98 т вартістю 11 875 за тону, на суму 23 512 грн, круг Ф 8,0 мм А240С МІРА 6 м кількістю 3,07 т вартістю 11 875 грн на суму 36 456,25 грн; всього товару  на загальну суму 127 056,00 грн (а.с. 10).
У пункті 2 Специфікації зазначено, що Покупець здійснює оплату за замовлений товар у безготівковій формі в сумі 127 056,00 грн за наступником графіком - 25.11.2019.
Згідно пункту 3 Специфікації, поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс", у редакції Міжнародної Торгівельної палати 2010 на умовах EXW - склад постачальника.
Також 18.11.2019 ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС" оформлено наступні документи на товар згідно Специфікації:
видаткову накладну № 2175 від 18.11.2019 (а.с. 11);
товарно-транспортну накладну  № Р2175 від 18.11.2019 (а.с. 13);
рахунок на оплату № 1279 від 18.11.2019 (а.с. 12);
податкову накладну № 97 від 18.11.2019 (а.с. 14), яка зареєстрована належним чином в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до матеріалів справи видаткову накладну № 2175 від 18.11.2019 (а.с. 11) та товарно-транспортну накладну  № Р2175 від 18.11.2019 (а.с. 13) підписано позивачем в односторонньому порядку. У позовній заяві останнім зазначено, про відсутність у нього оригіналів цих документів, оскільки вони не повернуті в підписаному вигляді відповідачем після поставки товару.
В той же час, згідно платіжних доручень № 218 від 27.11.2019, № 229 від 29.11.2019 ТОВ "Виробнича компанія "АНРО" оплачено на рахунок ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС" 98841,00 грн, із зазначенням у призначенні платежу: "Оплата згідно ВН № 2175 від 18.11.2019 у сумі 41183,75 грн, ПДВ - 20 % 8236,75 грн" (а.с. 16, 17).
16.09.2020 між ТОВ "Торговий дім "ДІВЕС" та ТОВ "Виробнича компанія "АНРО" підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого вказано заборгованість відповідача перед позивачем  в розмірі 28 398,10 грн, при цьому початкове сальдо визначено в сумі 28 215,00 грн (а.с. 18).
Несплата відповідачем в обумовлений договором строк вартості всього поставленого за видатковою накладною  № 2175 від 18.11.2019 товару, зокрема в сумі 28 215,00 грн і стала підставою звернення позивача 04.02.2021 з позовом до господарського суду. 
Крім того, позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору нараховано пеню у розмірі 5579,61 грн за період з 13.12.2019 по 02.02.2021, 3% річних у розмірі 1003,98 грн. за період з 26.11.2019 по 02.02.2021 та інфляційні втрати в сумі 1410,77 грн за період з січня по грудень 2020 року.
Відповідач у відзиві на позов заперечив повне отримання товару за спірною накладною, зокрема, вказавши, що відмовився від товару за позицією №3 у видатковій накладній - круг ф 6,5 ММ А240С міра 6 м кількістю 1,98 т вартістю 11 875 за тону, на суму 23 512 грн (без ПДВ), зважаючи на його неналежну якість, про що свідчить відсутність підпису на видатковій накладній та товарно-транспортній накладній, решту отриманого товару він оплатив. Відповідно до усної домовленості між сторонами щодо заміни товару, позивачем не виконані такі зобов"язання; акт звірки між сторонами з існуючою заборгованістю на суму 28 512 грн дійсно підписано відповідачем, втім, з розрахунку подальшої заміни товару. Відповідач наполіг, що акт звірки не є первинним документом і не може підтверджувати факт поставки товару.  
Вказаний відзив судом першої інстанції залишено без розгляду ухвалою суду від 12.03.2021, як поданий з пропуском строку встановленого для його подання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки первинні документи, зокрема видаткова накладна та товарно-транспортна накладна, не містять підписів відповідача та водія в отриманні товару, то позивачем не доведений факт поставки товару, відтак, відсутні підстави для задоволення позову. 
В той же час, суд критично оцінив інші докази у справі, подані відповідачем: зокрема податкову накладну на господарську операцію, зазначивши, що такий доказ може оцінюватись лише в сукупності з іншими і сама по собі податкова накладна не може встановлювати факт поставки товару; акт звірки взаємних розрахунків місцевий господарський суд не взяв до уваги, оскільки у даному акті не відображена поставка товару за спірною накладною, а із заборгованості, що становить початкове сальдо неможливо встановити підстав її виникнення; щодо здійснених відповідачем сум оплат, суд, порівнявши суму оплат та вид і ціну зазначеного у видатковій накладній товару, припустив відповідність суми оплати лише по позиціям 1, 2, 4, втім, з огляду на невизнання відповідачем поставки всього товару за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019, а також відсутності листування між сторонами, у тому числі вимоги позивача щодо повернення документів і сплати коштів, суд дійшов висновку, що часткові оплати відповідача не є достатнім та беззаперечним свідченням поставки товару позивачем і отримання його відповідачем.   

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який регулюється параграфом 1-3 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, Господарським кодексом України.
Згідно зі    ст. 11 Цивільного кодексу України    цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна  сторона  -  постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -  покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний  товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено ст. 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві. 
Згідно норм частини 4 ст. 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.
Сторонами у специфікації визначені умови постачання EXW – склад постачальника. 
Умови поставки EXW - склад постачальника згідно "Інкотермс-2010" означає, що продавець здійснює поставку, коли він надає товар в розпорядження покупця в своїх приміщеннях або в іншому погодженому місці (тобто, на підприємстві, складі і т.п.).
Згідно умов  EXW "Інкотермс-2010" "Обов`язки продавця", у продавця немає обов`язку перед покупцем щодо укладення договору перевезення (пункт А3).
Продавець зобов`язаний поставити товар шляхом надання його в розпорядження покупця в узгодженому пункті (якщо такий є) в пойменованому місці постачання, не завантаженим в транспортний засіб. Якщо не погоджено конкретний пункт в пойменованому місці поставки і наявні декілька, продавець може вибрати найбільш придатний для нього пункт. Продавець зобов`язаний поставити товар в узгоджену дату або в узгоджений період. (пункт А4). 
Продавець зобов`язаний надати покупцеві будь-повідомлення, необхідне покупцеві для прийняття товару (пункт А7).
Згідно умов  EXW "Інкотермс-2010" "Обов`язки покупця", у покупця немає обов`язку перед покупцем щодо укладення договору перевезення (пункт Б 3).
Покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, як тільки він поставлений відповідно до пунктів А4 і А7 (пункт Б 4).
Договір, відповідно до  ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містяться і в  Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1  ст. 193 Господарського кодексу України    суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У відповідності до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час оформлення видаткової накладної  № 2175 від 18.11.2019) визначені поняття:
- господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1); 
- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9);
- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Неістотні  недоліки  в  документах,  що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції,  за  умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати  особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства,  від  імені  якого складено документ, зміст та обсяг господарської  операції  тощо. (частина друга статті 9).
Згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених    наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 N 363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами (пункт 1).
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. (пункт 11.3.).
Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники (пункт 11.4.).
У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику (пункт 11.5.).
Виходячи з наведених вище положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, переміщення товару при поставці. 
Суд першої інстанції правильно послався на висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, відповідно до якого судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).
А також судом касаційної інстанції звернуто увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у  справі №  905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).
Таким чином, оскільки первинні бухгалтерські документи не підписані з боку відповідача позивач вправі довести факт поставки іншими доказами, які свідчать про фактичні обставини поставки товару.
Позивачем на підтвердження поставки товару до цього позову також надана податкова накладна №97 від 18.11.2019 на суму поставки, платіжні доручення про часткову оплату відповідачем поставленого за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019 товару, з посиланням у призначенні платежу на спірну видаткову накладну, акт звірки взаємних розрахунків, яким відповідач визнав  спірну заборгованість.
Суд першої інстанції правильно послався на те, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.
Втім, як наголосив Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення  Податкового кодексу України  та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 названого Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів, попри відсутність підпису відповідача на видатковій накладній №2175 від 18.11.2019 та товарно-транспортній накладній №Р2175 від 18.11.2019, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачем товар за цією (однією) спірною накладною оплачувався (із суми поставки 127 056, грн. відповідачем оплачено 98 841,00 грн), що свідчить про отримання ним від позивача товару за спірною накладною; несплачена сума заборгованості – 28 215 грн, визнана ним шляхом підписання акту звірки взаємних розрахунків між сторонам за період з 01.01.2020 по 16.09.2020, як початкове сальдо; на відповідну суму поставки (127 056 грн) позивачем складена та зареєстрована податкова накладна №97 від 18.11.2019.
В свою чергу відповідачем, як покупцем, суду не надано доказів відображення ним в податковому та бухгалтерському обліку постачання товару за спірною накладною на іншу суму (меншу), ніж визначено накладною, не доведено належними та допустимими доказами відмову від прийняття товару, визначеного п.3 видаткової накладної №2175 від 18.11.2019 за якістю, в порядку Інструкції №П-7, затвердженої постановою Держарбітражу СРСР від 25.04.1966 (приймання товару за якістю з посиланням на яку сторони обумовили у п.4.6 договору).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 ГПК України). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі  № 910/18036/17.
Апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б   не   ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх   процесуальних можливостях щодо подання доказів  і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).
З урахуванням наведеного та наданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції констатує, що позивачем надано докази, які більш вірогідно свідчать про здійснення поставки за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019 товару відповідачу на суму 127 056 грн, ніж відповідачем на поставку продукції не в повному обсязі (або повернення її частково позивачу, або взяття на відповідальне зберігання частини неякісного товару).
В зв"язку з вищевикладеним є невірними висновки суду першої інстанції стосовно недовдення позивачем факту поставки та, як наслідок, відмови у задоволенні позову.
При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що з урахуванням неприйняття до уваги відзиву відповідача, суд першої інстанції, тим не менш, в оцінці доказів по справі вдався до припущень (вказане стосується оцінки доказів оплати відповідачем поставленого товару), що за нормами процесуального законодавства є неприпустимим. 
Колегія суддів, з урахуванням сукупності наявних у справі доказів, вважає доведеною позивачем поставку товару відповідачу в сумі 127 056 грн й з огляду на її часткову оплату відповідачем в розмірі 98 841,00 грн, констатує, що несплаченою є сума основної заборгованості в розмірі 28 215 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України). 
Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського Кодексу України).
Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За приписами ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Як вже зазначалось вище, сторони у пункті 5.4 договору узгодили, що за прострочення виконання зобов"язання з оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені до моменту фактичної оплати. Сторони, відповідно до ст.259 ЦК України, домовились, що строк нарахування та стягнення пені становить 3 (роки). 
Таким чином, вказаним пунктом договору сторони у письмовому вигляді збільшили як строк нарахування пені, так і строк позовної давності для звернення до суду з цією вимогою. 
Позивачем заявлена до стягнення пеня в розмірі 5579,61 грн за період з 26.11.2019 по 02.02.2021.
Після перевірки судом апеляційної інстанції правильності розрахунку (в системі Ліга.Закон) встановлена невідповідність заявленої до стягнення позивачем пені за вказаний ним період. Таким чином, зі заявленої суми підлягають задоволенню вимоги на суму  5577,83 грн., в решті вимог по стягненню пені в розмірі 1,78 грн слід відмовити.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За неналежне виконання договірних зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, позивачем нараховано відповідачу: 3% річних у розмірі 1003,98 грн. за період з 26.11.2019 по 02.02.2021 та інфляційні втрати в сумі 1410,77 грн за період з січня по грудень 2020 року.
Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів зауважує, що за заявлений позивачем період підлягають стягненню з відповідача 3% річних в сумі 1006,46 грн (тобто більша сума, ніж заявлена у позові) та 1408,59 грн інфляційних втрат, із заявлених 1410,77 грн.
Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.14 та ч.2 ст.237 ГПК України, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення 3% річних в заявленій ним сумі – 1003,98 грн та інфляційні втрати в розмірі 1408,59 грн, в решті вимог по стягненню інфляційних втрат, а саме в сумі 2,18 грн, слід відмовити. 

Щодо клопотання позивача про поновлення строку на прийняття додаткових доказів, а саме підписаної водієм товарно-транспортної накладної №Р2175 від 18.11.2019 та копію листа на адресу ПП "Мідас КР Легіон" (охоронна фірма згідно договору №6 від 01.08.2019, укладеного між позивачем та цією фірмою), договору №6 від 01.08.2019, відповіді цієї фірми від 06.04.2021, та, відповідно, долучення цих додаткових доказів до матеріалів справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
За приписами частини 3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, згідно наданих додаткових доказів позивачем 01.08.2019 укладено з ПП "Мідас КР Легіон" договір про надання послуг охорони приміщення, будівлі, території замовника (позивача); позивач 22.03.2021 листом звернувся до цієї фірми з проханням надати (в разі наявності) оригінал ТТН №Р2175 від 18.11.2019 на товар, який прямував на адресу ТОВ "АНРО", яка могла залишитись у цієї фірми з перепусткою на виїзд автомобіля перевізника під керуванням водія ОСОБА_1 . В той же час, у поясненнях щодо фактичної поставки товару відповідачу, на вимогу суду першої інстанції, викладену в ухвалі від 12.03.2021, датованих 24.03.2021 позивач жодним чином не зауважує про наявність такого договору, можливість перевірки вантажу на контрольно-пропускному пункті, можливість подати ці додаткові докази суду, як-то відповідь ПП "Мідас КР Легіон".
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції констатує, що позивачем не доведена неможливість подати вказані додаткові докази з незалежних від нього причин, що є підставою для відмови у задоволенні його клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів та, відповідно, прийняття таких додаткових доказів судом апеляційної інстанції. 

Щодо доводів відповідача, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, стосовно відсутності копії  товарно-транспортної накладної, яка підтверджує передачу йому товару, а саме - круг ф 6,5 ММ А240С міра 6 м, то, з урахуванням наведених вище доводів, за якими суд апеляційної інстанції визнав доведеною позивачем поставку товару за видатковою накладною №2175 від 18.11.2019, саме відповідач мав довести суду відповідними доказами повернення вказаної позиції товару позивачу або взяття його на відповідальне зберігання (з урахуванням неприйняття вказаної позиції товару за якістю), чого останнім не здійснено. 

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого  господарського суду є не з`ясування обставин, що мають значення справи, невідповідність висновків, що викладені у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
За наведених вище обставин, які були встановлені у ході апеляційного провадження у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду, проаналізувавши застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, доходить висновку, що доводи апеляційної скарги щодо нез"ясування обставин справи та неповного дослідження доказів у справі, знайшли своє підтвердження, в зв"язку з чим   апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду необхідно скасувати з прийняттям нового рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 28 215 грн, 5577,83 грн пені, 1003,98 грн. 3% річних та 1408,59 грн. інфляційних втрат та 2269,77 грн судового збору, в решті вимог – відмовити.
Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Оскільки загальна ціна позову становить 36209,36 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії  малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.  

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд
                                                                
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.04.2021 у справі № 912/358/21 - задовольнити.
Рішення  Господарського суду Кіровоградської області від 07.04.2021 у справі № 912/358/21 - скасувати.
Прийняти у справі нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС"  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "АНРО" про   стягнення 36 209,36 грн – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "АНРО", Кіровоградська область, м. Знам`янка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС", Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг 28 215,00 грн. основної заборгованості, 5577,83 грн. пені, 1003,98 грн – 3% річних, 1408,59 грн. інфляційних втрат, 2269,77 грн судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "АНРО", Кіровоградська область, м. Знам`янка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДІВЕС", Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг 3405,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
Видачу відповідних наказів в порядку ст.327 ГПК України, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Кіровоградської області. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 19.08.2021.

Головуючий суддя                                                                                           О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                              О.В. Чус

Суддя                                                                                                              М.О. Дармін