Справа № 148/1526/18
Провадження № 22-ц/801/2167/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2021 року	Справа № 148/1526/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №148/1526/18 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Тульчинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про скасування суми заборгованості аліментів на утримання дитини за минулий період, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року, яке ухвалене суддею Ковганич С.В. у Тульчинському районному суді Вінницької області, 
в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Тульчинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про скасування суми заборгованості аліментів на утримання дитини за минулий період, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2006 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. 
З часу окремого проживання з відповідачем, остання стала чинити перешкоди йому у спілкуванні з сином, не дозволяла його бачити та приймати участь у його вихованні. Через дані обставини він звернувся до Крищинецької опікунської ради з заявою про надання йому дозволу зустрічатися з дитиною та приймати участь у його вихованні. 
15 листопада 2006 року постановою Крищинецької опікунської ради йому було надано дозвіл зустрічатися з сином.
У 2013 році відповідач під приводом туристичної подорожі вивезла сина за кордон до Італії, де він перебуває і досі. З того часу він сина не бачив і свій батьківський обов`язок по його утриманню та матеріальному забезпеченню виконувати не міг.
В липні 2018 року при отриманні заробітної плати у ПАТ «Миронівський Хлібопродукт» у меншому ніж звичайно розмірі він звернувся до бухгалтерії підприємства, де отримав інформацію що половина його заробітної плати утримана виконавчою службою на погашення наявного в нього боргу. 
Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, ним було встановлено, що там міститься постанова від 05 квітня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої з нього стягують 50% доходів боржника до погашення заборгованості, яка згідно з даною постановою станом на 01 березня 2018 року становить 81750,02 грн.
Вказав, що йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, оскільки державним виконавцем протягом усього часу з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання не було направлено жодного винесеного ним документа, а також розрахунку про наявність та розмір заборгованості. 
Про наявність вищевказаного виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів він дізнався лише в липні 2018 року від співробітника бухгалтерії за місцем роботи, а тому сплачувати заборгованість по аліментах в такому розмірі вважає несправедливим, оскільки, якби йому було відомо про наявність відкритого виконавчого провадження, то заборгованості по сплаті аліментів не існувало б. 
Таким чином, просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, які стягуються за рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2006 року на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 14 вересня 2006 року по 01 березня 2018 року в розмірі 81750,02 грн, та стягнути судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він не отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому державний виконавець не мав права вчиняти виконавчі дії, зокрема нараховувати та примусово стягувати суму заборгованості, яка утворилась не з вини боржника (позивача). Крім того, вважає, що з нього безпідставно стягуються аліменти на користь  ОСОБА_4 , оскільки їх призначення, саме на утримання сина, а не інших осіб.   

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії довідки, виданої 15 серпня 2018 року депутатом Тульчинської міської ради Овчаруком О.С., ОСОБА_1 дійсно проживає з сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 в орендованій квартирі (т.1 а.с.8). 

Згідно копії постанови Крищинецької опікунської ради «Про надання дозволу громадянину ОСОБА_1 зустрічатися з дитиною ОСОБА_5 , 2004 р.н.» вбачається, що 15 листопада 2006 року члени опікунської ради Крищинецької сільської ради, розглянувши заяву ОСОБА_1 , заслухавши батьків, постановили: дозволили ОСОБА_1 зустрічатися з сином та приймати участь у його вихованні згідно ст.157, 158 Сімейного Кодексу України в першу та третю суботу, другу та четверту неділю з 10:00 до 16:00, з урахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов (т.1 а.с.7).

Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2006 року (справа №2-955/2006) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 серпня 2006 року до його повноліття (т.1 а.с.9).

На підставі даного рішення 14 вересня 2006 року Тульчинським районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист (т.1 а.с.10 – 11).

Відповідно до копії розрахунку заборгованості по аліментах ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , складеного відділом ДВС Тульчинського районного управління юстиції, заборгованість по аліментах станом на 01 липня 2015 року становить 24900,27 грн (т.1 а.с.12).

З копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 28 липня 2015 року ВП №34595621 та копії відповіді №1010793894 від 05 червня 2015 року Пенсійного фонду України вбачається, що державним виконавцем ДВС Тульчинського районного управління юстиції Галізою Ю.О. було встановлено, що ОСОБА_1 працює в Ладижинській філії ПАТ «Миронівський хлібопродукт» та його заборгованість по виплаті аліментів станом на 01 липня 2015 року становить 24900,27 грн. Керуючись п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-955, виданого 14 вересня 2006 року було закінчено (т.1 а.с.13).

23 жовтня 2015 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на підставі заяви про примусове виконання було відкрито начальником відділу ДВС по м. Ладижин Тростянецького МРУЮ, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №49117584 (т.1 а.с.14).

Відповідно до копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , складеного Ладижинським міським відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 23 березня 2018 року №2026, заборгованість по аліментах станом на 01 березня 2018 року становить 81750,02 грн (т.1 а.с.15).

З копії постанови про передачу виконавчого провадження ВП №49117584 та копії відповіді №1034653795 від 03 березня 2018 року Пенсійного фонду України вбачається, що державним виконавцем Ладижинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Ткаченко Т.Ю. було встановлено, що ОСОБА_1 отримує дохід у ПАТ «Миронівський хлібопродукт», що не відноситься за територіальністю до Ладижинського МВ ДВС. Керуючись ч.4 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ №2-955, виданий 14 вересня 2006 року було передано до Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області (т.1 а.с.14, 16).

04 квітня 2018 року виконавче провадження №49117584 з приводу виконання виконавчого листа №2-955 від 14 вересня 2006 року було прийнято старшим державним виконавцем Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Дерев`ягою О.П., про що свідчить копія постанови про прийняття виконавчого провадження (а.с.17 т.1).

05 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Дерев`ягою О.П. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої: 1) звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2) здійснено відрахування по 50% із доходів боржника до погашення заборгованості, після погашення заборгованості у відповідності до чинного законодавства в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь стягувача. Борг по аліментах станом на 01 березня 2018 року становить 81750,02 грн; 3) зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особу - підприємця здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії на інших доходів боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення; 4) зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особу - підприємця щокварталу надсилати виконавця звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 5) попереджено відповідальну особу за утримання коштів з боржника про відповідальність за ненадання таких відомостей без поважних причин; 6) заборонено відповідальній особі за утримання коштів з боржника самостійно змінювати порядок стягнення боргу та розмір відрахувань (т.1 а.с.17).

Обґрунтовуючи вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач вказує на свою необізнаність про наявність боргу і виконавчого провадження.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо).

Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року по справі № 706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року у справі № 753/23672/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17 дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні даних спорів необхідно виходити з інтересів дитини (дітей), оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини (дітей) з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Належних доказів, які б свідчили про те, що несплата аліментів виникла з незалежних від відповідача причин, останній суду не надав. 

Заборгованість по аліментам, що виникла за істотних обставин, передбачає наявність вагомих та значних перешкод, які позбавляють платника аліментів можливості виконати свій обов`язок з утримання дитини, вказані обставини об`єктивно унеможливлюють сплату особою належних платежів. Між тим, доказів таким обставинам скаржником надано не було.

Крім того, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачу не було відомо про наявність боргу і виконавчого провадження, оскільки позивач достеменно знав про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів, а тому міг передбачити про його примусове виконання. 

Також, є безпідставними посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що порушуються його права, як платника аліментів та права сина щодо отримання аліментів, так як аліменти стягуються на користь ОСОБА_4 , проте їх призначення, саме на утримання сина, а не інших осіб. 

Відповідно до ч. 1 ст.16 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через  представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати  представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто.

Згідно постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05 квітня 2018 року, яка винесена старшим державним виконавцем Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Дерев`ягою О.П. у п. 2 зазначено, що здійснено відрахування по 50% із доходів боржника до погашення заборгованості, після погашення заборгованості у відповідності до чинного законодавства в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь стягувача, за наступними реквізитами на картковий рахунок ОСОБА_4 (представник за дорученням стягувача). Борг по аліментах станом на 01 березня 2018 року становить 81750,02 грн;

Отже, стягувач ОСОБА_2 реалізовує свої права і обов`язки у виконавчому провадженні через свого представника ОСОБА_4 , що ні яким чином не порушує прав дитини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий                         Сопрун В.В.

Судді                                 Міхасішин І.В.
                                       
                                                               Стадник І.М.