КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 757/29103/20-ц                             Головуючий у 1 інстанції: Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/6644/2021                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 липня 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                       Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
секретар                                        Майданець К.В.,
 
розглянувши   апеляційну скаргу Трофімової Лариси Анатоліївни , яка діє від імені та інтересах Акціонерного товариства «Ідея Банк», на рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 лютого 2021 року та апеляційну скаргу адвоката Андрощука Сергія Васильовича, який діє від імені та інтересах ОСОБА_2 , на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання частково недійсним договору кредиту та страхування,-
 
в с т а н о в и в:
 
В липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про визнання частково недійсним договору кредиту та страхування. Зазначила, що 21 листопада 2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №P25.00615.004557406, умовами якого передбачено надання  відповідачем позивачу кредиту в сумі 100 000 грн. на строк 60 місяців під 1,99 % річних від залишкової суми кредиту. АТ «Ідея Банк» відкрило їй рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг 2620_Стартовий ПР , що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому відповідач видав не повну суму кредиту, а за мінусом витрат на страхування, яке нав`язувалось їй умовами кредитного договору. Отримавши неповну суму кредиту, вона починаючи з грудня 2018 року сплачувала по кредиту всі платежі, які передбачались договором - суму кредиту, плату за обслуговування, а також згідно  пункту 1.6 договору здійснила оплату платежу в сумі 17012,45 грн. Останню суму за Договором вона сплатила 21 квітня 2020 року і 20 травня 2020 року повідомила АТ «Ідея Банк» про неможливість погашати  далі кредит через введення в Україні карантинних заходів. Вона порушила питання про реструктуризацію кредиту за договором, однак АТ «Ідея Банк» їй відмовило. Вона звернулася за правовою допомогою і юрист виявив несправедливість  умов кредитного договору в частині передбачення плати за обслуговування кредиту, а також оплату  страхових внесків на користь конкретного страховика, без здійснення якого вона не отримала би кредит. Фактично в період з 12 квітня 2019 року до 21 квітня 2020 року вона сплатила 83739,60 грн., з яких 63270 грн. - плата за обслуговування кредиту. Пунктами 3.2.1, 3.2.4 Договору передбачено, що вона має право одержувати у відповідача інформацію про заборгованість по договору, а також не частіше одного разу на місяць вимагати у безоплатно надання інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншу інформацію, яка повинна надаватись за Законом. Разом з тим, положенням пункту 4.1.2 договору передбачено, що відповідач зобов`язується надавати консультації з питань виконання договору і повідомляти її у разі зміни платіжних реквізитів. При цьому, вартість послуг за обслуговування кредиту відповідачем визначена тільки в таблиці, яка вказана п. 6 Договору, як «Графік щомісячних платежів за кредитним договором». У стовпчику 7.4 дана плата змінюється щомісяця. Відтак, зазначені пункти договору є несправедливими. Відповідно до пункту 1.6 Договору передбачено, що вона доручає відповідачу сплатити страховий внесок за рахунок коштів, отриманих в кредит, що становить 17012,45 грн. При цьому фактично такий платіж здійснив відповідач під час надання кредитних коштів.
ОСОБА_2   просить визнати частково недійсними, як такі, що є несправедливими положення договору, а саме: пункти 1.4, 1.6, стовпчик 7.4, пункт 6. Стягнути з АТ «Ідея Банк» витрати на правову допомогу, розмір яких буде визначено додатково.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним положення пункту 1.4 кредитного договору від 21 листопада 2018 року №Р25.00615.004557406, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. В іншій частині позову  ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
05 лютого 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про стягнення із АТ «Ідея Банк» на її користь суми витрат на правничу допомогу у розмірі 25 320,32 грн.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2    про стягнення  витрат на правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, представник АТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу. Просить скасувати вказане рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2 . Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що  ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що позичальник має право отримати безоплатно інформацію щодо свого кредиту лише 1 раз на місяць і за умови звернення до банку з такою вимогою. Послуги, вказані в п. 1.4 кредитного договору мають іншу правову природу і надання послуг банку  згідно цього договору має на меті надання інформації без звернення позивача, тобто, ця послуга надається платно. Підписанням кредитного договору ОСОБА_2 погодилася додатково оплачувати цю послугу. Чинним законодавством України надано АТ «Ідея Банк» право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання п. 1.4 кредитного договору від 21 листопада 2018 року недійсним. 
Не погоджуючись із додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати додаткове рішення суду та задовольнити заяву ОСОБА_2 про стягнення  витрат на правничу допомогу в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. На думку представника ОСОБА_2 , суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивачки про стягнення  витрат на правничу допомогу, пославшись на те, що такі витрати були оплачені не ОСОБА_2 , оскільки це не суперечить нормам чинного законодавства. Суд  також безпідставно послався на ненадання детального опису робіт, оскільки в договорі було передбачено оплату витрат на правничу допомогу в фіксованому розмірі.
В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Наявність підстав для задоволення апеляційної скарги АТ "Ідея Банк" заперечує.
В судове засідання представник АТ «Ідея Банк» не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.
Вислухавши пояснення представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» був укладений договір, відповідно до умов якого банк надає позивачу кредит в сумі 100 000 грн., строком на 60 днів зі сплатою 1,99 % річних від залишкової суми кредиту.
Пунктом 1.4 Договору передбачено, що за обслуговування кредиту, банком, що включає в себе: надання інформації по рахунках позивача з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позивача із використанням засобів електронного зв`язку, шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позивача; опрацювання запитів позивача, що направлені відповідачу позивачем із використанням різних каналів зв`язку тощо,- позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Пунктом 1.6 Договору передбачено, що позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає банку розпорядження переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк.
Пунктами 3.2.1, 3.2.4 Договору передбачено, що позивач має право одержувати у відповідача інформацію про заборгованість по Договору, а також не частіше одного разу на місяць вимагати у відповідача безоплатно надання інформації про поточний розмір його заборгованості, роз міру суми кредиту, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись позивачу за законом. Разом з тим, положення пункту 4.1.2 Договору передбачено, що відповідач зобов`язується надавати консультації з питань виконання договору і повідомляти позивача у разі зміни платіжних реквізитів.
Пунктом 6 Договору зазначений графік щомісячних платежів, в якому у стовпчику 7.4 визначена плата за обслуговування в сумі 3770 грн. щомісячно, яка зменшується і всього за весь час кредиту складає 173100 грн.
21 листопада 2018 року ОСОБА_2 подала до банку заяву-анкету із зазначенням своїх анкетних даних, контактної інформації, місця роботи, суми доходу, запитуваної суми кредиту та обраною страхової компанії.
Інформацією паспорту споживчого кредиту, який надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма), були визначені основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, плата за обслуговування кредитної заборгованості складає 1,99 % щомісячно від початкової суми кредиту, загальні витрати за кредитом, орієнтовна загальна вартість кредиту для позивача за весь строк користування кредитом -196143,84 грн, реальна процентна ставка відсотків річних 87,27302552%.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та визнав  недійсним положення пункту 1.4 кредитного договору від 21 листопада 2018 року №Р25.00615.004557406, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. В іншій частині позовних вимог суд відмовив. 
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до   ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 ЦК України).
Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері врегульовані Законом України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Оспорюваним п.1.4 кредитного договору від 21 листопада 2018 року встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Фактично встановлена плату за надання позичальнику інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої  визначена Законом.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про визнання недійсними положень п. 1.4 кредитного договору від 21 листопада 2018 року №Р25.00615.004557406, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.  
Колегія суддів відхиляє посилання представника АТ «Ідея Банк», що чинним законодавством України надано право АТ «Ідея Банк» отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки такі посилання не спростовують висновків суду першої інстанції у вказаній частині.
Колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Подаючи до суду докази оплати ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу її представник зазначав, що оплата послуг адвоката здійснювалась роботодавцем позивачки ОСОБА_3 , оскільки позивачка не мала своїх коштів для оплати вартості правової допомоги. У виписці з рахунку у призначенні платежу вказується, що оплата здійснюється в інтересах ОСОБА_2 і проводиться відповідно до умов укладеного між нею і ОСОБА_3 договору. Доказів укладання договору між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суду не надано.
Також представник ОСОБА_2 не надав належно оформленої квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, які підтверджують оплату послуг адвоката. Посилаючись на те, що витрати на правничу допомогу були сплачені іншою особою, представник ОСОБА_2 просить стягнути їх  на користь ОСОБА_2 .
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову  у задоволенні заяви ОСОБА_2    про стягнення  витрат на правничу допомогу. 
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Трофімової Лариси Анатоліївни , яка діє від імені та інтересах Акціонерного товариства «Ідея Банк», та апеляційну скаргу адвоката Андрощука Сергія Васильовича, який діє від імені та інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 08  липня 2021 року. 
 
Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                               Оніщук М.І.
 
                                                                                Крижанівська Г.В.