Дата документу 20.07.2021 Справа № 315/315/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №315/315/21        Головуючий у 1 інстанції: Окладнікова О.І.
Провадження № 22-ц/807/2443/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» липня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Книш С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Яна Олександрівна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Я.О., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у червні 2010 року вона та батько відповідача ОСОБА_4 почали проживати однією сім`єю як подружжя за адресою: АДРЕСА_1 .
23.12.2015 року вона та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який був розірваний 15.05.2018 року. 
Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та взаємні права та обов`язки. Протягом 2016-2020 років вона здійснювала догляд та піклування за ОСОБА_4 .
За час спільного проживання ОСОБА_4 набув права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2321887500:14:002:0050, площею 2 га, яка розташована на території Гуляйпільської міської територіальної громади, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 02.04.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Шевченко Юрієм Анатолійовичем, реєстраційний номер нерухомого майна 1800797423218.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 56 років, та 08.05.2020 року вона уклала з ПП ОСОБА_5 договір на організацію та проведення поховання. 
Вважала, що вона та померлий ОСОБА_4 з червня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали однією сім`єю, та у період часу з червня 2010 року по 22 грудня 2015 року та з 16 травня 2018 року по 08 травня 2020 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року, її заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт її проживання з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу у період з червня 2010 року по 22 грудня 2015 року та з 16 травня 2018 року по 08 травня 2020 року, що в сукупності становить не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.
11 січня 2021 року вона звернулась до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного округу Запорізької області Горової Я.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .
Постановою приватного нотаріуса Горової Я.О. від 11 січня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі того, що померлий склав за життя заповіт на все майно не на користь ОСОБА_1 , остання як особа яка проживала не менше п`яти років однією сім`єю з померлим не є особою яка має право на обов`язкову частку у спадщині та ОСОБА_1 не надала жодного документу, що підтверджує наявність майна у померлого.
Вважала, що має право на спадкування за законом на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_4 , як непрацездатна вдова (перша черга), а не особа яка проживала однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (право четвертої черги), так як особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини не є тотожним поняттю проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/8 частку земельної ділянки, кадастровий номер 2321887500:14:002:0050, житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , транспортного засобу ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 1971 року, двигун № НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , тип ТЗ легковий седан.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу рішенням суду, наявність в неї права на обов`язкову частку в спадщині, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Яна Олександрівна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд дійшов висновку про те, що за життя померлий ОСОБА_4 склав заповіт на користь сина - ОСОБА_4 , а позивач не є вдовою померлого та не входить до кола осіб, які відповідно до положень ст.1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2015 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області за актовим записом № 114.

15.05.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.05.2018 року, виданого Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 08.05.2020 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року, ухваленим у справі № 315/1371/20 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу у період з червня 2010 року по 22.12.2015 року та з 16.05.2018 року по 08.05.2020 року, що в сукупності становить не менше п`яти років до часу відкриття спадщини (а.с.21-22).

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена безстроково, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №253925 від 02.10.2019 року.

Також ОСОБА_1 є пенсіонеркою, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Пенсійним фондом України 26.11.2019 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

11.01.2021 року приватний нотаріус Горова Я.О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на підставі того, що померлий склав за життя заповіт на все майно не на користь ОСОБА_1 , остання як особа, яка проживала не менше п`яти років однією сім`єю з померлим, не є особою яка має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с.25).

Засади шлюбу, сім`ї, правовий режим власності визначаються виключно законами України (пункти 6, 7 частини першої статті 92 Конституції України).

Загальні положення про право власності, його зміст, здійснення та підстави набуття визначені в Цивільному кодексі України (глави 23, 24). Зокрема, правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша статті 316, частина перша статті 317, частина перша статі 319, частини перша, друга статті 321, частина перша статті 328 Кодексу).

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю – спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 ЦК України).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).

Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. 

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з Сімейним кодексом України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини перша, третя, восьма, дев`ята статті 7).

Згідно із частиною третьою статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Статтею 36 Сімейного кодексу України встановлено правові наслідки шлюбу. Зокрема, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

За приписами статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За вказаних обставин, встановивши, що на час смерті спадкодавця шлюб між ним та позивачкою було розірвано (15.05.2018 року), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що ОСОБА_1 не є вдовою померлого  ОСОБА_4 , не входить до переліку осіб, що визначені ч.1 ст.1241 ЦК України, який є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому відсутні підстав для задоволення її позову. 

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 липня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова