П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/1011/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року, прийняте у складі суду судді Левчук О.А. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 7 від 14.01.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказ є необґрунтованим та незаконним, оскільки був прийнятий без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення та стосуються справи. Існує ризик переслідування позивача за ознаками його належності до соціальної групи – особа, що вважаються прихильниками західного образу життя. Також, інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань повертатися до країни громадянської належності через нестабільну ситуацію в сфері безпеки через внутрішній збройних конфлікт на території країни.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, а також допущено неправильне встановлення обставин справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким вимоги адміністративного позову задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у межах даної справи обов`язок довести правомірність оскаржуваного рішення покладено на відповідача, який у встановленому законом порядку не довів правомірності прийнятого ним рішення. На думку апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності — до Афганістану. Апелянт вказує, що він виїхав з Афганістану, оскільки працював з командиром по імені Лока, який вбив людину, сім`я якого в подальшому переслідувала його. Крім того, апелянт зазначає, що у зв`язку з проблемами (війна, вбивство, вибухи, теракти) він не може повернутися на Батьківщину, оскільки декілька місяців назад було вбито його двоюрідного брата; також старший брат отримав поранення. За таких обставин, апелянт вважає, що він відповідає критеріям, визначеним п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також у нього існують реальні причини побоювання повертатися до країни свого походження.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, місце народження – провінція ОСОБА_2 , м. Полехормі, національність – афганець, віросповідання – мусульманин (іслам).
Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження 02.08.2010 року, авіарейсом   м. Кабул (Афганістан) – м. Москва (Російська Федерація), через тиждень автобусом потрапив до України.
03 вересня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с. 6-7 т. 2).
02 лютого 2011 року Державним комітетом України у справах національностей та релігії прийнято рішення № 52-11 про відмову ОСОБА_1 наданні статусу біженця (а.с. 39 т. 2).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року по справі № 2а/1570/4474/2011 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 02.02.2011року №52 – 11 та зобов`язання Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 статус біженця в Україні         - відмовлено повністю.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2013 року по справі № 2а/1570/4474/2011 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року залишено без змін.
10 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні (а.с. 53-56 т. 2).
17 лютого 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 19-16 про відмову ОСОБА_1   у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 106 т. 2).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі № 815/1598/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №       19-16 від 17.02.2016р., зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено повністю.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016р. – залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року залишено без змін.
21 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39-39-42 т. 1).
14 січня 2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 131 -146 т. 1).
14 січня 2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено наказ № 7, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 147 т. 1).
Вважаючи вказаний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області протиправним, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 7 від 14.01.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, тому адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі – Закон України №3671-VI), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. 
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.
Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі – Правила).
Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.
Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області № 7 від 14.01.2021 року прийнято на підставі частини шостої  статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.
Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі № 815/1598/16 встановлено, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з Афганістану, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.   На теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для позивача не існує, проте останній бажає стабільно жити в Україні, у зв`язку із чим фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування, наявність небезпеки для життя в Афганістані), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.   
Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції,, що як і попередні два рази, позивач, причинами виїзду з країни походження називає те, що він виїхав з Афганістану, оскільки працював з командиром по імені Лока, який вбив людину, сім`я якого в подальшому його переслідувала.
Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року по справі № 2а/1570/4474/2011 та в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі № 815/1598/16, які набрали законної сили.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 15 березня 2019 року (справа №820/5430/17), "повторна заява" означає подальшу заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, після прийняття остаточного рішення за її попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин. Поняття "нових обставини" може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону № 3671-VI, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів дійшла висновку, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися. При цьому, об`єктивне положення у країні громадянської належності позивача у частині дотримання прав людини з часу подання попередніх заяв також не змінилося. Вказане свідчить про те, що шукач захисту з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для легалізації свого перебування на території України, безпідставно визначає для себе ризики зазнати переслідувань чи серйозної шкоди у разі повернення до країни громадянської належності. Як вбачається з повторного так і попередніх звернень за захистом, позивач тривалий час свідомо маніпулює ситуацією у країні походження з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зокрема, під час третього звернення із заявою про надання захисту позивач, ОСОБА_1 , зазначив, що у зв`язку з проблемами (війна, вбивство, вибухи, теракти) він не може повернутися на Батьківщину, оскільки декілька місяців назад було вбито його двоюрідного брата; також старший брат отримав поранення, а ОСОБА_3 , яка є представником провінції ОСОБА_2 , повідомила про ситуацію в цій провінції.
В той же час, під час проведення співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що вибух, в якому брат, на установчі дані ОСОБА_4 , отримав поранення, відбувся 6-7 років тому, а двоюрідного брата ОСОБА_5 вбили в ОСОБА_6 , разом з іншими людьми.
Проте, під час попередніх звернень позивач, ОСОБА_1 , не повідомляв будь-яких даних щодо рідних з такими установчими даними, а надані позивачем фотознімки не підтверджують, що на них зображені безпосередньо його рідні.
Також, під час співбесіди позивач зазначив, що в інтерв`ю на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 , яка є представником провінції ОСОБА_2 , повідомила, що ОСОБА_2 є серцем північної частини, як стратегічний об`єкт, там є таліби та вони нападають на людей.
При цьому, ані під час співбесіди, ані під час анкетування позивач, ОСОБА_1 , не зазначив будь-яких точних даних щодо подій про які він повідомив, зазначені ним обставини стосуються третіх осіб та не вказують про загрозу його життю та свободі. При цьому, позивач зазначив, що відео взяті ним з мережі інтернет.
З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що існує ризик його переслідування за ознаками його належності до соціальної групи, а саме особа, що вважається прихильником західного образу життя, оскільки вказані обставини не були підстави для його звернення до міграційного органу із заявою про надання захисту.
При цьому, з аналізу частини шостої статті 5 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” і статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС “Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту” від 26 червня 2013 року №2013/32/EU випливає, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є відсутність нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником під час попереднього розгляду відповідної заяви щодо того, чи може він кваліфікуватися як біженець.
З матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , втретє звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, звернення відбулося після закінчення розгляду справи в суді касаційної інстанції щодо оскарження рішення Державної міграційної служби України №       19-16 від 17.02.2016 р.
В той же час, під час співбесіди позивач вказав, що не збирається повертатися до Афганістану, та звик жити в Україні, бажає отримати документ, щоб працювати офіційно та хоче, що його заняття більярдом стало офіційним, без документів він немає можливості вільно поїхати на змагання до інших міст та країн, оскільки має проблеми з ними.
Також, ОСОБА_1 зазначив, що був в сусідніх країнах, зокрема, в Пакистані, проте не зміг там жити, через проблеми з документами та жаркий клімат. Також він побував в Ірані, проте там не надали документи, а без документів не можливо працювати, тому він приїхав до України.
Тобто, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що позивач не тікає від небезпеки, а лише обирає для себе більш привабливіше місце для проживання, а до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.
При цьому, Верховний Суд в постанові від 20 січня 2020 року по справі № 815/1598/16 зазначив, що оскільки позивач, ОСОБА_1 , за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни через переконання особистого характеру, через що така особа є мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).
При цьому, заявлена позивачем інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, він не зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.
Крім того, інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №       420/3327/19, в постанові від 27 січня 2020 року по справі №815/1563/17.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Афганістані з будь-яких мотивів позивачем не наведено.
Таким чином, за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI.
Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 7 від 14.01.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець 

        Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва