ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

03 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/12916/20 
Номер провадження 22-ц/816/1093/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ейсмонта Євгена Анатолійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 травня 2021 року у складі судді Катрич О.М., ухвалене у м. Суми, 

                                                   в с т а н о в и в : 

16 листопада 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Ейсмонта Є.А., звернувся до суду з позовом до ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» про скасування наказу в частині припинення трудових відносин та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги мотивував тим, що 11 лютого 2019 року, на підставі наказу № 2-к, його було прийнято на роботу у ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» на посаду токаря 4 розряду на умовах строкового трудового договору № 02-19 від 11.02.2019 терміном з 12.02.2019 по 10.02.2020. Наказом відповідача № 9-к від 03.02.2020 його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Зазначений наказ був оскаржений позивачем у судовому порядку і рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2020 року у справі № 592/3002/20 його було скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді токаря 04 розряду у ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут». На виконання цього судового рішення наказом ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» № 158-к від 09.10.2020 поновлено позивача на посаді токаря 4 розряду з 03.02.2020. Пунктом 2 даного розпорядчого документу з ним припинено трудові відносини та звільнено з 10.02.2020 згідно з п.2 ст. 36 КЗпП України, на підставі припинення строкового трудового договору № 02-19 від 11 лютого 2019 року, у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору. З цим наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 21 жовтня 2020 року та вважає, що зазначений наказ в частині його звільнення внаслідок закінчення строкового трудового договору є незаконним, неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.
Так, ні зміст строкового договору № 02-19 від 11.02.2019, ні наказ про прийняття на роботу № 2-к від 11.02.2019, ні сама діяльність підприємства за класифікацією КВЕД, не вказують на те, що робота позивача на підприємстві є такою, що не виконується постійно, що її виконання обумовлено річним терміном внаслідок виробництва певного замовлення контрагентом відповідача саме на визначений у договорі період, що за спливом річного терміну посада токаря 4 розряду втратить у ТОВ свою актуальність, що позивача прийнято на дану посаду на певний строк на період відсутності тимчасово відсутнього працівника, що наявні інші причини, які вказують на необхідність укладення саме строкового трудового договору, з огляду на особливість роботи позивача та умови її виконання. Його заява від 08.02.2019 про прийняття на роботу на умовах строкового договору не може бути доказом, який вказує на волевиявлення працівника встановити з підприємством трудові відносини саме на певний строк, оскільки вона складена за формою відповідача (на його бланку) і свідчить про те, що ініціатором укладення строкового трудового договору була саме адміністрація, а не добра воля та інтереси позивача. Запропонована відповідачем форма заяви про прийняття на роботу вже з початку виникнення між сторонами трудових правовідносин ставила позивача у невигідне становище та не давала йому право на працю в порядку, визначеному чинним трудовим законодавством - безстроковому. Аналізуючи саму роботу, яку він виконував, можливо дійти впевненого висновку про те, що, характер трудових відносин, які склалися між ним та ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» вказують про їх безстроковість. Так, згідно з нормами чинного трудового законодавства, особливістю допущення до роботи та роботи таких працівників, як токарі, передбачає обов`язкове проходження інструктажів, навчання з питань охорони праці, стажування тощо. Наказом № 8 від 27.01.2020 на ОСОБА_1 покладалися обов`язки пройти стажування протягом 10 змін, а після такого стажування пройти перевірку знань з питань охорони праці. Такий наказ був виданий за 14 днів до закінчення строку трудового договору, що свідчить про те, що зі сторони адміністрації ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» не ставилось питання припинення трудового договору з позивачем після закінчення строку його дії. Вважає, що до припинення трудових відносин з працівником на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України роботодавця спонукало саме рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2020 у справі № 592/3002/20, яким були скасовані накази ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» № 11 від 28.01.2020 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, № 9-к від 03.02.2020 про припинення трудового договору на підставі п.З ст.40 КЗпП України та поновлено позивача на посаді токаря 4 розряду ТОВ «ВП «Азімут». Під час розгляду даної справи відповідач не наголошував на закінченні строку трудового договору позивача.
Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати його звільнення з посади токаря 4 розряду ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України незаконним, скасувати наказ ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» № 158-к від 09.10.2020 в частині припинення трудових відносин та звільнення його з 10.02.2020 згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, на підставі припинення строкового трудового договору № 02-19 від 11.02.2019, у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору, поновити його на посаді токаря 4 розряду ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут», стягнути з ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2020 року, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ейсмонт Є.А., посилаючись на 
порушення судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, неповне дослідження всіх обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
При цьому вказує, що строковий трудовий договір між сторонами укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України, що є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку, оскільки умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.
Вважає неправомірним посилання суду першої інстанції на постанову Сумського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 592/3002/20, якою встановлено факт існування між позивачем і відповідачем строкових трудових відносин, оскільки предметом спору у цій справі було незаконне звільнення працівника за систематичне невиконання посадових обов`язків і при розгляді даної справи не досліджувався характер трудових відносин, що існували між працівником і роботодавцем. Крім того, ця постанова оскаржена в касаційному порядку.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає. Просить стягнути з позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в  апеляційному суді.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Ейсмонта Є.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника ТОВ «Виробниче підприємство «Азімут» - адвоката Марченка І.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ВП «Азімут» з заявою про прийняття на роботу на умовах строкового трудового договору на посаду токаря 4-го розряду з 12 лютого 2019 року (а.с. 6).
11 лютого 2019 року між ТОВ «ВП «Азімут» та ОСОБА_1 був укладений письмовий строковий трудовий договір № 02-19 про прийняття ОСОБА_1 на роботу, був виданий наказ № 2-к від 11.02.2019, в якому зазначено про прийняття останнього на роботу з 12.02.2019 року до 10.02.2020 року (а.с. 7-10).
Згідно з цим наказом ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «ВП «Азімут» на посаду токаря 4 розряду у механічну дільницю на умовах строкового трудового договору.
Наказом № 9-к від 03.02.2020 ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 12).
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2020 у справі № 592/3002/20 скасовано наказ ТОВ «ВП «Азімут» № 9-к від 03.02.2020 року про припинення трудового договору на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді токаря 04 розряду у ТОВ «ВП «Азімут». (а.с. 44-50).
Крім того, постановою Сумського апеляційного суду від 22.12.2020 року при перегляді цієї справи було встановлено, що між ТОВ «ВП «Азімут» та ОСОБА_1 склались строкові трудові правовідносини на основі контракту (а.с. 50).
На виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2020, наказом № 158-к від 09.10.2020 ТОВ «ВП «Азімут» поновлено позивача на посаді токаря 4 розряду з 03.02.2020. Пунктом 2 даного розпорядчого документу з працівником припинено трудові відносини та звільнено його з 10.02.2020 згідно з п.2 ст. 36 КЗпП України, на підставі припинення строкового трудового договору № 02-19 від 11.02.2019, у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору (а.с. 14).
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що укладення з позивачем строкового трудового договору відповідає вимогам законодавства, при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач діяв правомірно.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Підставою припинення трудового договору згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, що 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ВП «Азімут» з заявою про прийняття на роботу на умовах строкового трудового договору на посаду токаря 4-го розряду з 12.02.2019 (а.с. 6). Укладення строкового трудового договору було зумовлено власними інтересами та бажанням ОСОБА_1 
11 лютого 2019 року між ТОВ «ВП «Азімут» та ОСОБА_1 був укладений письмовий строковий трудовий договір № 02-19 про прийняття його на роботу, був виданий наказ № 2-к від 11.02.2019, з яким він ознайомився під підпис і в якому був визначений конкретний період роботи з 12.02.2019 року по 10.02.2020 року (а.с. 7-10). При цьому  у позивача були відсутні будь-які зауваження щодо строкового характеру трудових відносин. Крім того, строковий трудовий договір ОСОБА_1 не ос порений в установленому законом порядку і позивач не заявляв вимоги про визнання його недійсним в частині визначення строку його дії. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що твердження позивача про безстроковість трудових відносин спростовуються наявними в матеріалах справи письмовою заявою ОСОБА_1 від 08.02.2019 року, строковим трудовим договором від 11.02.2019 року та наказом № 2-к від 11.02.2019 року. Строковий трудовий договір між сторонами був укладений за правилами ст. 23 КЗпП України з урахуванням бажання та інтересів працівника. При цьому суд обгрунтовано виходив з того, що свою волю на укладення строкового трудового договору позивач виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та підписав строковий трудовий договір. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.
Доводи позивача про те, що строковий трудовий договір між сторонами укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України не знайшли свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді. Крім того, як вже зазначалось вище, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку, проте позивач не звертався до суду з позовом про визнання трудового договору недійсним в частині визначення строку його дії.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що встановлені постановою Сумського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 592/3002/20 обставини мають преюдиційне значення для справи, яка є предметом перегляду, і оскарження в касаційному порядку не зупиняє її дію.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Колегія суддів також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини,  право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив судові витрати з розгляду апеляційної скарги покласти на позивача, при цьому ним належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правничої допомоги. Зокрема, у договорі про надання професійної правничої допомоги  № СФ-036 від 22 червня 2021 року (п. п. 1.2, 1.3) передбачено, що професійна правнича допомога полягає в захисті прав та представництві замовника у Сумському апеляційному суді по справі № 592/12916/20, а саме: надання консультацій та роз`яснень, підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу, складання заяв по суті справи та процесуальних документів, представництво інтересів замовника у судових засіданнях Сумського апеляційного суду адвокатами Марченком І.В., Марченком І.І. За п. 3.1 цього договору замовник здійснює оплату виконавцю у розмірі 10000 грн. Відповідно до платіжного доручення N 4001 від 25 червня 2021, завіреного АТ «Укрсиббанк», ТОВ «ВП «Азімут» сплатило АО «Альтера» 10000 грн за надання проф. правничої допомоги у Сумському апеляційному суді по справі № 592/12916/20. Однак, акти виконаних робіт, акти приймання - передачі наданих послуг в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу. При  цьому колегія суддів враховує, що наведений в договорі про надання правової допомоги перелік послуг та платіжне доручення не є доказом щодо фактичного надання послуг і виконання робіт та їх вартості,  що є підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зробив Верховний Суд 27 липня 2021 року у справі № 671/1957/20.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   
                                                          п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ейсмонта Євгена Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                    О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                 Т.А. Левченко

                                                                                                             С.С. Ткачук