КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/9292/2021             
                                      
                                       П О С Т А Н О В А
 
                            І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                     Справа №136/571/18         

23 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
 
19 травня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 31.08.2012 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Вказує, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. 
Зазначає, що банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік.
Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, відповідачка не повертає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим станом на 28.02.2018 року має заборгованість 15 450, 32 грн. яка складається із: 1 180, 78 грн. заборгованості за тілом кредиту; 12 857, 62 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 200, 00 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 711, 92 штраф (процентна складова).
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 01 червня 2018 року справу було передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованостівідмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 05 травня 2021 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року та ухвалите нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що, відмовляючи у задоволені позовних вимог банку, суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, про застосування якого було заявлено відповідачкою у заяві від 02.10.2018 року. Проте, з таким висновком  суду першої інстанції позивач погодитись не може, так як він не ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених доказах  та вимогах  матеріального права.
Вказує на те, що при вирішенні питання  про застосування до позовних вимог банку строку позовної давності, суд першої інстанції не взяв до уваги, що  строк дії  наданої відповідачці  кредитної картки з  31.08.2012 року  по 07 місяць 2016 року. Відповідно до правил користування карткою, строк її дії вказано на лицевій стороні  та вона діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк дії картки до останнього дня 07/16 року, а позивач звернувся до суду з позовом 18.03. 2018 року, тобто, в межах строку позовної давності.
Посилається на те, що  з виписки по рахунку  відповідачки вбачається, що вона активно користувалась наданою банком карткою, а саме: користувалась кредитними коштами, знімала готівку в банкоматах, розраховувалась в торговельній мережі, що неможливо здійснювати без наявності картки, а також частково сплачувала заборгованість по кредиту. З огляду на зазначене, доводи відповідачки про безпідставність позовних вимог банку  є  необґрунтованими та спростовуються  наданими суду доказами.
Відзиву на апеляційну скаргу  відповідачкою не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 31 серпня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та отримала платіжну картку кредитка «Універсальна».
Як вбачається з наданої позивачем  довідки 31 серпня 2012 року відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до 07/16.
Відповідно до довідки АТ КБ " ПриватБанк"  відповідачці  31 серпня 2012 року було встановлено кредитний ліміт у  розмірі 300, 00 грн., 08 січня 2013 року кредитний ліміт було збільшено до 2 500, 00 грн., 28 жовтня 2014 року кредитний ліміт було зменшено до 1 190, 00 грн., а вже 23 січня 2020 року кредитний ліміт було зменшено до 0, 00 грн.
З наданої позивачем виписки за договором б/н ОСОБА_1   станом на  03.07.2020 року  вбачається, що відповідачка активно користувалась наданою їй банком кредитною карткою №  НОМЕР_1 , знімала кошти, здійснювала покупки та частково погашала заборгованість.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж з погашення заборгованості за договором, укладеним між АТ «КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 здійснено 05.03.2015 року у сумі 250 грн. 00 коп. Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості з відповідачки 05.04.2018 року, тобто, після спливу встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Позивачем не додано до позовної заяви підписаного з позивачкою договору про зміну  визначених  законом строків  позовної давності.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей  205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В підписаній  відповідачкою   31 серпня 2012 року анкеті - заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку зазначено, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг.
Відповідачказ викладеними у заяві умовами погодилась без будь-яких зауважень або застережень, на підтвердження чого на примірнику заявинеюпроставлено свій особистий підпис.
Як вбачається з наданої позивачем  довідки 31 серпня 2012 року відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до 07/16.
Одночасно  ОСОБА_1 зазначені  обставини жодним чином не спростовувала. Будь-яких заперечень щодо факту отримання від банку кредитної картки,  користування наданимикредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачкасуду не надала, незважаючи на обізнаність про наявність вказаної справи в провадженні суду
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14.
Як вбачається з наданої позивачем  довідки, 31 серпня 2012 року відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до 07/16.
А тому посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на пропуск позивачем  строку позовної давності, про застосування  якого  02.10.2018 року було  подано заяву  відповідачкою,  є  помилковим,  оскільки з позовом до  відповідачки  банк звернувся 18.03.2018 року, відправивши  позовну заяву поштою на адресу суду.
Суд першої інстанції наявним у справі доказам належної оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про  відмову у задоволенні позову  з підстав пропуску  позивачемвстановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності,  не врахувавши  при цьому  правову  позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, а тому доводи апеляційної скарги   в цій частині є обгрунтованими.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення  кредитного договору проценти та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 31.08.2012 року процентна ставка не зазначена, також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки, пеню і штрафи.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, пені та штрафів, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою  АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17,  вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.
Ухвалюючи 11 лютого 2021 року оскаржуване рішення, Святошинський  районний суд м. Києва не звернув увагу на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову  банку з підстав пропуску  ним строку позовної давності.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка користувалась картковим рахунком та кредитними коштами. Власного розрахунку заборгованості не надалата не спростуваларозрахункузаборгованості за тілом кредиту, наданого позивачем.
 При цьому, саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за рішенням суду.
За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1180,78 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової  Олени Леонідівни підлягає частковому задоволенню, рішення Святошинського районного сулу м.Києва  підлягає скасуванню з ухваленням  нового судового  рішення про часткове задоволення позову, стягнення  з  відповідачки   ОСОБА_1   на користь  Акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк"  заборгованості  за фактично отриманим тілом кредиту в сумі   1180,78 грн. та про відмову у  задоволенні  позовних вимог банку  про стягнення  з  відповідачки заборгованості  за  відсотками в сумі  12 837,62 грн., за пенею та комісією в сумі  200,00 грн.,штрафу 500,00 грн. ( фіксована частина) та штрафу 711,92 грн.(  процентна складова) з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В ході розгляду даної справи Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 762, 00 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі  2 643,00 грн., позовні вимоги та апеляційна скарга  банку задоволені частково на загальну суму  1180,78 грн.,  що становить  7,6 % від суми заявлених вимог. З урахуванням  розміру задоволених вимог  відшкодуванню відповідачкою на користь позивача підлягають судові витрати у загальному розмірі 334, 78 грн.
Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  підлягають стягненню  судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 334, 78 грн.
Керуючись ст. ст. 634,  638,  1048,  1050,  1054,  1055 ЦК України, ст.ст. 12,  81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  Акціонерного товариства Комерційний банк " ПриваБанк"  до ОСОБА_1   задовольнити  частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 1 180, 78 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору у розмірі 334, 78 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                              Судді: